Томас Пинчън
V.

Превод от английски: Красимир Желязков, 2020

chitanka.info

Първа глава
В която Бени Профейн, неудачник и малко йо-йо, стига до апохир

I

На Бъдни вечер 1955 година Бени Профейн, — черни джинси ливайс, платненки, велурено сако и широкопола каубойска шапка, — случайно минаваше през Норфък, щата Вирджиния. Предразположен към сантиментални импулси, той реши да се отбие в Моряшки гроб на „Ист Мейн Стрийт“, любимото свърталище на матросите от ескадрения миноносец, на който бе служил. За да стигне до кръчмата, Бени трябваше да прекоси Аркадата, а точно на мястото, където тя излизаше на „Ист Мейн Стрийт“, бе седнал възрастен уличен певец с китара и празна кутия от „стърно“[1], за подаяния. Недалеч от него, заобиколен от пет-шест насърчаващи го моряци-новобранчета, един главен флотски писар опитваше да уринира в резервоара на „пакард патришън“, модел 54-та година. Старият уличен певец нареждаше с дълбок плътен баритон:

И моряци и дамите им палави

Веднага ще ти кажат, че

На Ист Мейн Стрийт винаги е Бъдни вечер,

Връщаш се от рейс и те посрещат

Шарени ярки неонови реклами

И осветяват примамливите сцени.

А чувалът на Дядо Коледа е пълен

С докрай сбъднати мечти:

Искряща като шампанско бира,

И ебливи-и-и барманки,

Ех, напомня ти всичко това,

Че е Бъдни вечер на Ист Мейн Стрийт.

— Давай шефе, наливай! — въодушевено изкрещя едно младо моряче ІІ клас.

Профейн сви зад ъгъла. С обичайната внезапност, срещу него без предупреждение зейна „Ист Мейн Стрийт“.

Откакто се уволни от флота, Бени намираше препитание с надничарство по пътищата, а в промеждутъците, когато нямаше работа, просто бродеше насам-натам по източното крайбрежие като йо-йо; и това продължаваше може би година и половина. След такъв дълъг период, отдаден на много повече наименувани паважи, отколкото би желал да изброи, Профейн бе започнал постепенно да изпитва леко подозрение към улиците, особено към улици наподобяващи тази. Всъщност, в неговото съзнание те всички бяха вече обединени в една абстрактна Улица, явяваща му се при пълнолуние като угнетително видение насън. „Ист Мейн Стрийт“, това гето за Никому Ненужни Пияни Моряци, връхлиташе нервите с цялата безцеремонност на обикновен, безобиден нощен сън, преминаващ в кошмар. Кучето се превръща във вълк, светлината в сумрак, празнотата в изпълнено с очакване присъствие. Можеш да видиш младо моряче да повръща на улицата; барманка с татуирани на бузите на задника й корабни витла; потенциален откаченяк съсредоточено обмислящ най-подходящата техника за скок през остъклена витрина (кога да изкрещи „Джеронимо!“[2], преди или след като разбие стъклото?); да чуеш как жестоко натаралянкан палубен матрос плаче някъде навътре в тясната алея, защото последният път, когато от бреговата полиция го хванали фиркан, тозчас го напъхали в усмирителна риза. Тротоарът под краката от време на време носи вибрациите, долетели от един отстоящ на много светофари брегови полицай, който с чукане на палката по уличния стълб дава сигнала „Хей, селяндур“[3]; а отгоре — отдалечаващи се в асиметрично V на изток, където е тъмно и няма повече барове — светлината на живачните лампи превръща всички лица в грозни зелени маски. С пристигането в Моряшки гроб, Профейн завари напълно развихрено побоище между зелени барети и моряци. Той остана за момент до вратата, за да наблюдава; после осъзна, че така и така вече е стъпил с единия крак в Гроба, отскочи настрана от лупаницата и се сгуши, колкото бе възможно по-близо, до месинговото перило на барплота.

— Защо да не може човек да живее в мир с ближните си? — въздъхна глас зад лявото ухо на Бени. Това беше сервитьорката Биатрис, любимка на 22-ра Морска Ескадрена Дивизия и особено на моряците от бившия кораб на Профейн, ескадрения миноносец „Ешафод“. — Бени! — радостно възкликна тя.

Виждайки се отново, след толкова дълго време, двамата изпаднаха в умиление. Профейн започна да рисува по дървените трици на пода прободени със стрели сърца и чайки понесли в клюновете флагчета, на които пишеше „Мила Биатрис“.

В кръчмата нямаше никой от екипажа на „Ешафод“. Преди два дни миноносецът бе отплавал за Средиземно море, съпроводен от бурен моряшки ропот, стигнал чак до облачния Роудс[4] (както разправяха) под формата на гласове, долитащи от кораб-призрак; бил чут даже в Литъл Крийк[5]. Съответно тази вечер в баровете по цялата „Ист Мейн Стрийт“ имаше повече сервитьорки от обикновеното. Защото твърдят (и не без основание), че щом миноносец като „Ешафод“ отплава, някои моряшки жени веднага захвърлят домашните рокли, навличат сервитьорските униформи, започват да изпробват мускулите на ръцете носещи халбите с бира и да репетират сладки курвенски усмивки — всичко това още докато оркестърът на военноморската база свири Доброто старо време[6] и флотските комини засипват със сажди изпънатите в решителна стойка „мирно“ бъдещи рогоносци, които се сбогуват с криви усмивчици на мъжествено-скръбните физиономии.

Биатрис донесе бира. От една задна маса долетя пронизителен крясък, Биатрис трепна, бирата се разплиска.

— Господи! — въздъхна тя. — Това отново е Плой.

Плой бе механик на миночистача „Импулсивен“ и скандална личност по протежение на цялата „Ист Мейн Стрийт“. Беше висок точно 152 сантиметра с обувки и непрекъснато предизвикваше на бой най-едрите моряци на кораба, защото бе сигурен, че те никога няма да го вземат насериозно. Тъкмо навръх преместването на Плой от „Ешафод“, тоест преди девет месеца, Военноморският Флот на САЩ бе сметнал за нужно да му извади всичките зъби. Вбесен, Плой успя да си пробие с юмруци път през един главен санитар и двама зъболекари, и тогава стана ясно, че наистина е твърдо решен да опази своите зъби.

— Но помисли само какво те очаква! — подвикваха зъболекарите, които едва сдържаха смеха си, отбягвайки юмручетата му. — Оголване на зъбните корени, възпаление на венците…

— Не! — крещеше Плой.

Накрая бяха принудени да му ударят една инжекция пентотал в бицепса. Когато Плой отвори очи за първи път след упойката, привидя му се апокалипсис и той забълва дълги и разточителни сквернословия. Цели два месеца блуждаеше като призрак из „Ешафод“, подскачаше без предупреждение нагоре и, увиснал подобно на орангутан от таванските ръкохватки, правеше безразсъдно нагли и дръзновени опити да изрита някой офицер в зъбите.

Обикновено той се зареждаше някъде на кърмата и, фъфлейки през наболяващите го подпухнали венци, произнасяше хрипкави речи на всеки, който слушаше. Когато венците зараснаха, Военноморският Флот на САЩ връчи на Плой полагащите му се по устава лъскави изкуствени челюсти.

— О, Божичко! — ревна той и направи отчаян опит да скочи зад борда.

Ала бе спрян от грамадния негър Дауд.

— Хей, мъник, — измуча Дауд и вдигна Плой за главата, разглеждайки тази съставена от гащеризон и отчаяние конвулсия, чиито стъпала бъхтеха въздуха на метър от палубата, — защо искаш да се хвърлиш?

— Абе човек, искам да умра и това е всичко! — викаше Плой.

— Не знаеш ли, че животът е най-ценното, което имаш? — попита Дауд.

— Хи-хи — през сълзи се изкиска Плой. — И защо?

— Защото без него няма да си жив — отвърна Дауд.

— О! — възкликна Плой и размишлява за това цяла седмица.

Донякъде поуспокоен, той започна отново да излиза в градски отпуск. Издейства си да го преместят на „Импулсивен“. Но там, вечер, след сигнала за лягане, другите моряци започнаха често да дочуват странни звуци, идващи от койката на Плой. Това продължи две-три седмици, докато веднъж, към два часа през нощта, някой включи осветлението, и ето ти го Плой, седнал по турски на койката и си остри зъбите с пиличка. На следващата заплата, вечерта, много по-тих и кротък от обикновено, Плой се настани заедно с група матроси на една маса в Моряшки гроб. Към единайсет часа, поклащайки леко бедра, Биатрис мина край тях, вдигнала поднос с халби бира. Ликуващият Плой издаде глава напред, раззина широко челюсти и заби наскоро подострените си зъби в десния бут на келнерката. Биатрис изпищя, лъскавите халби изхвърчаха параболично от подноса и проблясвайки опръскаха целия Моряшки гроб с разводнена бира.

Това стана любимо забавление на Плой. Вестта обиколи дивизията, ескадрата, а може би и целия флот. Идваха да гледат даже и моряци, които не бяха от „Импулсивен“ и „Ешафод“. Тъй започваха много сбивания, подобни на настоящото, което бе в разгара си.

— Кого захапа? — попита Профейн. — Аз не гледах.

— Биатрис — отвърна Биатрис.

Биатрис беше друга келнерка. Собственичката на Моряшки гроб, госпожа Буфо, чието първо име бе пак Биатрис, развиваше теорията, че, подобно на малките деца, които се обръщат с „мамо“ към всяка жена, и моряците, също тъй безпомощни, трябва да наричат всички келнерки Биатрис. За да приложи на дело тази своя майчинска философия, тя бе инсталирала в кръчмата изработени по поръчка каучукови кранове за бира във формата на големи женски гърди. В заплатните дни, от осем до девет вечерта, в Моряшки гроб се провеждаше мероприятие, което госпожа Буфо напълно уместно бе кръстила „Цицателен час“. Натъкмена в избродирано с дракони кимоно (подарено й от един обожател от Седмия Флот), тя излизаше с тържествена стъпка от задната стая и обявяваше старта, като надигаше боцманска свирка и подхващаше „за храна“. При този сигнал всички хукваха напред и ако някой бе достатъчно късметлия да стигне до гърдите, имаше възможността да суче бира. Крановете бяха седем, а обикновено за тези забавления се събираха по двеста и петдесет моряци средно.

Главата на Плой изникна иззад ъгъла на барплота. Той изщрака със зъби към Профейн.

— Това тука е моят приятел Дюи Гланд, съвсем нов е на кораба — обяви Плой и посочи високия мрачен бунтар с огромен клюноподобен нос, който го бе последвал, влачейки китара по триците на пода.

— Поздрав — рече Дюи Гланд. — Искам да ти изпея една песенчица.

— За да ознаменуваме повишението ти в чин редник първи клас — отбеляза Плой. — Дюи я пее на всеки.

— Това беше миналата година — поясни Профейн.

Но Дюи Гланд опря крак на месинговата стъпенка на барплота, сложи китарата на коляно и започна да подрънква. След осем такта той запя във валсов ритъм:

Клети, окаян, цивилен нещастник,

Толкова много ще ни липсваш.

Всички плачат за теб,

Даже и гадният мичман.

Обаче правиш голяма грешка,

Защото ще ти скъсат гъза от бачкане,

И наказания ще имаш до милион на брой.

По-добре да бъдеш двайсет години моряк,

Отколкото Клет Окаян Цивилен.

— Хубава песен — отбеляза Профейн на своята халба с бира.

— Има още — добави Дюи Гланд.

— О! — въздъхна отчаяно Бени.

Внезапно зъл миазъм обгърна Профейн изотзад. Върху раменете му като чувал с картофи тупна нечия ръка и в обхвата на периферното му зрение се плъзна халба бира, стисната в голям маншон, нескопосано ушит от прогнила кожа на песоглавец.

— Бени, как върви сутеньорството, хйъ, хйъ?

Този смях можеше да идва само от Пиг Бодайн, бивш съкорабник на Бени, който извърна глава. Точно така. Хйъ хйъ наподобява смеха, получаващ се, когато сложиш върха на езика под централните предни зъби и изтръгваш от устата гърлени звуци. Това, според Пиг, беше ужасно гадно.

— О, приятелю Пиг! Май си пропуснал отплаването?

— Вързах го. Зам.-боцманът Папи Ход ме принуди да дезертирам.

Най-добрият начин да избегне човек бреговата полиция е да стои трезвен и със своите хора. И затова Пиг бе отишъл в Моряшки гроб.

— Как е Папи?

Пиг му разказа, че Папи Ход и келнерката, която бе взел за жена, се били разделили. Тя го напуснала и дошла да работи в Моряшки Гроб.

Интересна личност бе тази млада съпруга, Паола. Твърдеше, че е шестнайсетгодишна, ала нямаше начин да разбере човек дали казваше истината, защото зданието на архива, съдържащ нейното кръщелно, бе разрушено, както повечето други сгради на остров Малта.

Профейн бе присъствувал на запознаването им: Метро Бар на „Страйт Стрийт“ или „Търбухът“, както наричаха тази улица. Ла Валета, остров Малта.

— Чикаго! — бе изръмжал Папи Ход с гангстерска интонация. — Чувала ли си за Чикаго? — Междувременно пъхайки със злокобен вид ръка в моряшката блуза, стандартен за Папи Ход жест из цялото средиземноморско крайбрежие.

В края на краищата, той обикновено изваждаше носна кърпа, а не пистолет, изсекваше се, а после ухилен вторачваше поглед в седналото срещу него момиче, което и да бе то. Американските филми бяха дали на всички тях клишета, всекиму, с изключение на Паола Мистрал, която тогава продължи да го наблюдава със стиснати ноздри и сбрани в мъртва точка по средата на челото вежди.

Като завършек на операцията Папи Ход успя да получи 500 долара заем при 40% лихва, от фонд „покупки“ на готвача Мак, за да отведе Паола в Съединените Щати.

Навярно за нея това бе просто един начин да стигне до Америка — обектът на неистов копнеж на всички келнерки от Средиземноморието — където имаше предостатъчно храна, дрехи, постоянно отопление и много събрани на едно място сгради. Папи сполучи да я вкара в Щатите, но бе принуден да излъже за годините й. Тя можеше да бъде на всяка възраст, която пожелаеше. А и от всяка националност, защото Паола като че ли знаеше по малко от всички езици.

Долу, в помощник-боцманската каюта, за всеобщо забавление на моряците от „Ешафод“, Папи Ход бе описал Паола. Все пак през цялото време бе говорил със странна нежност, сякаш постепенно, навярно още докато им разказваше, той осъзнаваше, че сексът вероятно е дори още по-голяма загадка, отколкото бе предполагал и в края на краищата не би могъл да установи какъв е резултатът, защото такъв резултат не се отбелязва с цифри. Което бе изобщо непостижимо за ума на разхайтения Папи Ход, вече минаващ четиридесет и петте.

— Хубаво парче — отбеляза Пиг встрани.

Профейн погледна към дъното на Моряшки гроб и през напластените за вечерта валма тютюнев дим зърна приближаващата Паола. Видът й бе като на всяка друга келнерка от „Ист Мейн Стрийт“. Каква е мимикрията на белия прериен заек в снега или на тигъра сред огряната от слънцето висока пожълтяла трева? Тя се усмихна на Профейн: печално, с усилие.

— Значи реши да се върнеш във флота, а? — отбеляза Пиг.

— Просто минавах оттук — поясни Профейн.

— Ела с мен на западното крайбрежие — покани го Пиг. — Още не се е намерила полицейска кола, дето ще настигне моя „Харли Дейвидсън“.

— Вижте, вижте — извика дребният Плой, подскачайки на един крак. — Не сега бе, хора. Гледайте — посочи той.

Госпожа Буфо се появи до барплота, облечена в кимоно. В кръчмата възцари тишина. Настъпи краткотрайно примирие между зелените барети и моряците, които бяха препречили входа.

— Момчета, Бъдни вечер е — обяви госпожа Буфо, извади боцманската свирка и я наду. Първите ноти се понесоха тремолиращо, като извлечени от флейта, над широко отворени очи и зяпнали усти. Всички в Моряшки гроб слушаха благоговейно, постепенно осъзнавайки, че тя изпълняваше коледната песен „В безмълвна ясна полунощ“[7] в ограничения диапазон на боцманската свирка. Някъде отзад започна тихо да приглася един млад запасняк, който навремето бе участвувал в програми на нощен клуб във Филаделфия.

— Ангелски глас — прошепна Плой с блеснали очи.

Бяха стигнали до „… слава във висините Богу, и на земята мир, между човеците благоволение!…“[8], когато войнствуващият атеист Пиг реши, че повече не може да търпи.

— Това ми звучи като „За храна“ — гръмко обяви той.

Госпожа Буфо и запаснякът млъкнаха. Измина цяла секунда, преди някой да разбере сигнала.

— Цицателен час! — изкрещя Плой.

Което сякаш развали заклинанието. Схватливите матроси от „Импулсивен“, кой знае как, бързо се събраха накуп сред веселата блъсканица, вдигнаха Пиг като таран и начело с него препуснаха към най-близката цица.

Когато първата вълна моряци връхлетя през бар плота, застаналата подобно на краковски тръбач насред своя бастион[9], госпожа Буфо пое яростния напор на атаката и се катурна назад във ваната с лед. Широко разперилият ръце Плой бе избутан напред. Той хвана една ръчка на бирен кран и в същия момент неговите съкорабници го пуснаха. Теглото му повлече него самия и ръчката на крана в извита надолу дъга: от зърното на каучуковата гръд бликна златист, пенлив бирен водопад и заля Плой, госпожа Буфо и двайсетина моряци, които бяха проникнали зад барплота във флангова атака и се блъскаха един друг до припадък. Групата, пренесла Плой, вече бе разпръсната и сега всеки поединично опитваше да стигне до някой от останалите бирени кранове. Старшината на Плой бе коленичил зад него, хванал краката му, готов да ги дръпне и да заеме неговата ударна позиция, веднага след като Плой излочеше достатъчно бира. В своята атака моряците от „Импулсивен“ бяха образували летящ клин. След тях в пробива навлязоха поне още шейсетина разлигавени матроси, които ритаха, дращеха, блъскаха, пердашеха и ревяха гръмогласно; а някои от тях размахваха бирени бутилки, за да си пробият път.

Профейн седеше в края на барплота и наблюдаваше самоделни моряшки обувки, клоширани панталони, навити ръкави на ризи ливайс; от време на време някое олигавено лице, увенчаващо паднало тяло; строшени бирени бутилки, миниатюрни талашени бури.

Скоро той вдигна очи; Паола бе там, обхванала с ръце крака му, притиснала буза в черните джинси.

— Това е ужасно — рече Паола.

— О! — Бени погали главата й.

— Спокойствие! — въздъхна тя. — Нали всички ние искаме това, Бени? Само малко спокойствие. Никой да не ти скача и да не те хапе по дупето.

— Шшт — успокои я Профейн. − Я виж, някой току-що прасна Дюи Гланд в корема със собствената му китара.

Паола прошепна нещо до крака му. Двамата стояха кротко и неподвижно, без да гледат продължаващата около тях яростна блъсканица. Госпожа Буфо бе изпаднала в пиянска истерия. Иззад стария барплот от имитация на махагон се примесваха и долитаха нечовешки вопли.

Пиг бе насмел двайсетина празни бирени халби и се бе настанил на един рафт зад тезгяха. В кризисни моменти той предпочиташе да заема позата на наблюдател и сега зяпаше с жаден поглед, докато съкорабниците му се блъскаха като нерези около седемте гейзера под него. Бирата бе заляла по-голямата част от дървените трици по пода зад барплота; схватки и аматьорски танцови стъпки оставяха върху тях драсканиците на непознати йероглифи.

Отвън завиха сирени, запищяха полицейски свирки, дочу се тропот на тичащи крака.

— Уф — изпъшка Пиг, слезе от рафта, заобиколи тезгяха и отиде при Бени и Паола. — Хей, приятел, ченгетата идват — невъзмутимо обяви той, присвивайки очи, сякаш в тях духаше вятър.

— Да се чупим оттука — предложи Бени.

— Вземи момичето — разпореди Пиг.

Тримата преминаха на бегом през мелето от тела. Пътьом вдигнаха от пода Дюи Гланд. Когато бреговите полицаи, размахали палки нахлуха в Моряшки гроб, четиримата вече тичаха по една алея успоредна на „Ист Мейн Стрийт“.

— Къде отиваме? — попита Профейн.

— Там, закъдето сме тръгнали — отвърна Пиг. — Хайде, размърдай си задника.

[1] Марка желиран денатуриран спирт за горене. ↑

[2] Джеронимо (1829–1909) — прославен вожд на апачите, известен със своите набези в мексиканските провинции. Самото му име навявало панически ужас сред белите жители на Мексико и южните американски щати Аризона, Ню Мексико и западен Тексас. Извикването на името му имало въздействие сходно на вика „Пожар!“ или „Земетресение!“ (Тук и по-нататък всички бележки са на преводача.) ↑

[3] Т.е. полицаят отправя сигнал за помощ при уличен бой. „Хей, селяндур“ — първоначално означавало препирня или размяна на юмруци между циркови работници/актьори и зрителите. С призива „Хей, селяндур“ цирковите актьори предупреждавали своите „подставени зрители“ за възможни спорове и сбивания с местната публика. ↑

[4] Кросроудс (The Cross Roads) отстои на 6 км. северозападно от Норфък. ↑

[5] Литъл Крийк (Little Creek) отстои на 18 км. по земя или 12 км. по въздуха от Норфък. ↑

[6] Доброто старо време (Auld Lang Syne) — шотландска песен по текст на Роберт Бърнс, по традиция изпълнявана в края на празненства. ↑

[7] „В безмълвна ясна (полу)нощ“ (It Came Upon a Midnight Clear) — традиционен английски коледен химн. Текст Едмънд Сиърс, музика Ричард Сторс Уилис. ↑

[8] Слава във висините Богу, и на земята мир, между човеците благоволение! — петият стих на химна „В безмълвна ясна (полу)нощ“ и същевременно — евангелски цитат (От Лука свето евангелие 2:14). Едно от най-популярните в САЩ пожелания, изписвано на коледните поздравителни картички. ↑

[9] От началото на XVI в. камбанарията на църквата Дева Мария в Краков е използвана като стражева кула. Впоследствие на всеки кръгъл час там свири тръбач и внезапно прекъсва мелодията, в памет на загиналия от татарска стрела часовой. ↑

II

В края на краищата бягството им завърши в отсрещния град Нюпорт Нюз, в някакъв апартамент, обитаван от четири лейтенантки от доброволната спомагателна служба на военноморските сили и стрелочника от въглищния кей Морис Тефлон, който бе приятел на Пиг и минаваше за нещо като домакин. Седмицата от Коледа до Нова Година четиримата прекараха достатъчно пияни, за да бъдат наясно, че са пияни. Изглежда никой в къщата не бе против, когато те се нанесоха.

Един неприятен навик на Тефлон сближи Бени и Паола, въпреки нежеланието им. Тефлон имаше фотоапарат: „лайка“, набавен полузаконно в чужбина от негов флотски приятел. В почивните дни, когато бизнесът вървеше добре и евтиното червено италианско вино се лееше щедро и преобилно, Тефлон провесваше на шията фотоапарата, обикаляше от легло на легло и правеше снимки, които след това продаваше на ентусиазирани моряци в долния край на „Ист Мейн Стрийт“.

Получи се тъй, че поради непрекъснато демонстрираната своенравност, Паола Ход, по баща Мистрал, бе лишена преждевременно от предложената й в леглото на Папи Ход сигурност, а впоследствие изгонена и от нейния втори дом в Моряшки гроб, и понастоящем се намираше в шоково състояние. Това предоставяше удобен случай на Профейн да проявява всевъзможни лечителски и състрадателски дарби, каквито той изобщо не притежаваше.

— Ти си всичко, което имам — предупреди го Паола. — Бъди добър с мен.

Обикновено двамата седяха около масата в кухнята на Тефлон, с бутилка водка помежду им, а срещу тях се настаняваха Пиг Бодайн и Дюи Гланд, като партньори за бридж. Изобщо не разговаряха, освен когато се налагаше да обсъждат с какво още да разредят водката. Тази седмица изпробваха с мляко, консервирана зеленчукова супа и накрая със сок от полуизсъхнало парче диня — това бе всичко, което Тефлон бе оставил в хладилника. Опитайте да пъхнете парче диня в малка чаша, когато рефлексите ви не са съвсем в ред. Почти невъзможно е. Изваждането на динените семки от водката също се оказа проблем, който доведе до прогресираща взаимна неприязън.

Възникнаха и известни противоречия, поради това, че Пиг и Дюи бяха хвърлили око на Паола. Всяка вечер двамата, подобно на някакъв комитет, апелираха към Бени за подкрепа.

— Тя иска да се възстанови от мъжете — напразно им обясняваше Профейн.

Пиг или отхвърляше категорично аргументацията му или я приемаше като обида спрямо неговия бивш началник Папи Ход.

Истината бе, че Профейн изобщо не се бе вредил при Паола. А и му бе все по-трудно да разтълкува какво всъщност иска Паола.

— Какво имаш предвид с това „да бъда добър с теб“? — попита я Бени.

— Да бъдеш такъв, какъвто не беше Папи Ход — отвърна тя.

Профейн скоро се отказа от опитите да дешифрира няколкото нейни копнежи. От време на време тя му разправяше най-различни странни истории за изневери, шамаросване през устата, малтретиране в пияно състояние. Профейн, който четири години под боцманския надзор на Папи Ход бе остъргвал, чистил, мил, боядисвал и отново остъргвал палубата, бе готов да повярва на част от това. И по-точно казано, на около половината, защото жената е само половината от нещо, което има две страни.

Паола бе изпяла на всички една песен. Научила я от някакъв парашутист, дезертьор от боевете в Алжир.

Demain le noir matin,

Je fermerai la porte

Au nez des annees mortes;

J’irai par le chemins.

Je mendierai ma vie

Sur la terre et sur l’onde,

Du vieux au nouveau monde…[1]

Парашутистът бил нисък, с телосложение като самия остров Малта: скала, неразгадаемо сърце. Тя била прекарала с него само една нощ. После той отплувал за Пирея.

Утре в тъмни зори, ще затръшна вратата, под носа на мъртвите години. Ще тръгна по пътищата, ще скитам и ще прося за насъщния, по суша и вода, от стария до новия свят…

Паола научи Дюи Гланд да сменя гамите и всички седяха около масата в студената кухня на Тефлон и пееха ли пееха, докато пламъците от четири газови дюзи поглъщаха кислорода им. Когато Бени гледаше очите на Паола, предполагаше, че тя мечтае за парашутиста — навярно човек твърде далеч от политиката, а в битките не по-храбър от който и да е друг войник: но уморен, това бе всичко, уморен да открива отново и отново туземни села, да измисля сутрин варварщини, толкова жестоки, колкото извършените предишната вечер от ФНО[2]. На шията на Паола висеше медальон с лика на Дева Мария, вероятно подарен й от случаен моряк, на когото сигурно бе напомнила някоя благочестива млада католичка в Щатите, дето сексът е безплатен — или означава брак? Що за католичка бе тя? Профейн, който бе само наполовина католик (майка еврейка), с фрагментарен морал (придобит от житейския опит и не чак толкова от него), се питаше какви ли необичайни йезуитски аргументи са я накарали да тръгне с него, да отказва да легне с него, но въпреки това да продължава да го моли „да бъде добър“.

Вечерта преди Нова Година те дезертираха за кратко от кухнята и отидоха в една еврейска бакалница на няколко пресечки от къщата. При завръщането им Пиг и Дюи ги нямаше: „Излизаме да се напием“, гласеше бележката. Цялата къща бе празнично осветена, радиото включено на станцията ВЪЛНИ, от едната спалня долиташе гласът на Пат Буун[3], от другата — шумове от захвърляни предмети. Неизвестно как, младата двойка попадна в тъмна стая с легло.

— Не! — прошепна тя.

— Искаш да кажеш да.

Креватът изскърца. И преди още някой от тях да разбере какво става:

Щрак, изсъска „лайката“ на Тефлон.

Бени направи това, което се очакваше от него: изскочи от леглото с яростен рев и вдигнат юмрук. Тефлон лесно отбегна удара.

— Хайде, хайде, по-кротко — захилен го умиряваше той.

Не бе толкова важно нарушеното уединение, обаче прекъсването бе дошло точно преди Великия Момент.

— Ти нямаш нищо против — успокояваше го Тефлон.

Паола бързешком навличаше дрехите си.

— Тефлон, с този твой фотоапарат ни гониш навън, на снега — отбеляза Профейн.

— Ето — Тефлон отвори фотоапарата и подаде филмчето на Бени. — Много си докачлив.

Профейн взе филма, но просто не можеше да преглътне поражението. Облече се и нахлупи каубойската шапка. Паола бе наметнала флотски шинел, прекалено голям за нея.

— Навън! — извика Бени. — Навън, на снега.

А навън валеше сняг наистина. Хванаха ферибота за Норфък и седнаха на горния етаж. Пиеха кафе от хартиени чаши, вторачени в снежните парцали, които безшумно залепваха по големите прозорци. Нямаше какво да правят, освен да се гледат един друг и да изучават седналия на пейката отсреща скитник. Долу под тях корабният мотор бумтеше и пъхтеше, усещаха го със задниците си, но никой от двамата не можеше да измисли какво да каже.

— Искаше ли да останеш там? — попита Бени.

— Не, не — потрепери Паола. — Както решиш.

Разделяше ги дискретен половин метър изтъркана пейка. Бени не усещаше никакъв импулс да скъси разстоянието. „Дявол го взел! — помисли той. — Най-после и аз съм отговорен за някого.“

— Защо трепериш? Тук е достатъчно топло.

Паола поклати отрицателно глава (каквото и да означаваше това), загледана в носовете на галошите си. След малко Профейн стана и излезе на палубата.

Лениво падащият във водата сняг създаваше усещането за късен следобед, в единайсет часа вечерта. Над главите им през няколко секунди предупредително избучаваше сирената, осигуряваща чист път. Обаче, по този път в края на краищата сякаш нямаше нищо друго, освен кораби, неодушевени, изоставени, празни, издаващи шумове един на друг, които не означаваха нищо повече от турбулентността на витлата или съскането на падащия във водата сняг. И напълно сам насред всичко това беше Профейн.

Някои от нас изпитват ужас от смъртта; други — от човешката самота. Профейн се страхуваше от суша или от морски пейзажи подобни на този, в които нямаше нищо живо, освен него самият. Той като че ли неизменно попадаше на един такъв пейзаж: завиваше след ъгъла на улицата, отваряше вратата към една открита палуба и ето, озоваваше се в непозната страна.

Но някой отново разтвори вратата зад него. Скоро Бени усети Паола да пъха ръце под неговите, бузите й опряха в гърба му. Мислено той се отдръпна, за да огледа като страничен наблюдател получилия се натюрморт. Обаче присъствието на Паола изобщо не правеше сцената по-малко отчуждена. Двамата останаха така, докато фериботът стигна отсрещния бряг и навлезе в хелинга, задрънчаха вериги, заскимтяха стартерите на колите, запърпориха мотори.

Пътуваха с автобус до града, безмълвни. Слязоха близо до хотел „Монтичело“ и тръгнаха към „Ист Мейн Стрийт“, да намерят Пиг и Дюи. В Моряшки гроб бе празно и тъмно, за първи път, откакто Бени се помнеше. Сигурно полицията бе затворила кръчмата.

Откриха Пиг в съседното заведение — Южен рай при Честър. Дюи акомпанираше на оркестъра със своята китара.

— Купонът тече! — извика Пиг.

Десетина бивши моряци от „Ешафод“ изявиха желание за среща на колеги. Самообявявайки се за предводител (на обществени начала) на групата, Пиг определи това да стане на „Сузана Скуадучи“ — луксозен италиански пътнически лайнер, чийто строеж бе пред завършване в корабостроителницата на Нюпорт Нюз.

— Пак ли в Нюпорт Нюз? − възкликна Профейн (решил да не казва на Пиг за препирнята с Тефлон). И така: отново размотаване като йо-йо. − Крайно време е да бъде преустановена тази порочна практика! − отбеляза Бени, ала никой не го слушаше.

Пиг танцуваше неприлично буги-вуги с Паола.

[1] „Дезертьорът“ — антивоенна песен (1954) от френския романист, драматург и поет Борис Виан (1920–1959). ↑

[2] Фронт за Национално Освобождение на Алжир — организация, ръководила от 1954 г. войната за независимост от Франция. ↑

[3] Пат Бун (р. 1934) — популярен през 1950-1960–те американски певец и киноактьор. ↑

III

Тази нощ Бени прекара в квартирата на Пиг, до стария фериботен док. И спа сам. Паола бе срещнала една от Биатрисите и, — след като най-смирено бе обещала да бъде дама на Бени на новогодишното празненство, — бе отишла да преспи при нея.

Около три часа сутринта Профейн се събуди на пода в кухнята, от силен главобол. Изпод вратата навяваше леденостуден нощен въздух, а някъде отвън долиташе настойчиво ниско ръмжене.

— Пиг! — изграчи Бени. — Къде държиш аспирина?

Никакъв отговор. Профейн се запрепъва към другата стая. Пиг не бе там. Ръмженето отвън ставаше все по-зловещо. Бени отиде до прозореца и видя долу на улицата Пиг, който бе възседнал мотоциклета и форсираше двигателя. Сняг падаше на тънички блестящи карфици, а улицата излъчваше своя собствена причудливо мека снежна светлина, която превръщаше Пиг в подобие на витринен манекен с черно-бели клоунски одежди и оцветяваше в неутрално сив оттенък поръсените със сняг стари тухлени стени. Пиг беше с плетена вълнена шапка, нахлузена върху лицето чак до шията, така че главата му изглеждаше като гробовно черно кълбо. Около него се стелеха облаци изгорели газове от мотора. Бени потрепери.

— Какво правиш, Пиг? — извика той.

Пиг не отговори. Загадката или злокобния образ на Пиг и този „Харли Дейвидсън“, сами на улицата в три часа през нощта, съвсем неочаквано напомниха на Профейн за Рейчъл, за която той не желаеше да мисли, не и в тази нощ, на жестокия студ, с главобол и проникващия в стаята сняг.

Рейчъл Аулглас още в 1954 година притежаваше спортна кола „МГ“. Подарък от татенцето. След като направи една пробна обиколка из района около Гранд Сентрал (където бе кантората на татенцето), запознавайки автомобила с телеграфни стълбове, пожарни кранове и случайни минувачи, Рейчъл го откара в Катскил, за лятото. Там дребничката, нацупена и сексапилна Рейчъл надуваше МГ-то по кръвожадните завои и кръстовища на шосе №17, приплъзваше надменната му задница край каруци със сено, ръмжащи полуприцепи и раздрънкани камиони, с каросерии натъпкани докрай с късо подстригани дребни студентчета.

Онова лято Профейн току-що се бе уволнил от флота и работеше като помощник-салатиер в ресторант „Шлоцхауерс Трокадеро“[1] на петнайсет километра от Либърти, щата Ню Йорк. Шеф му бе Даконьо, побъркан бразилец, който искаше да воюва с арабите в Израел. Една вечер, малко преди откриването на сезона, в Салон Фиеста (тоест бара на Трокадеро) се появи пиян военен моряк, с 8,5 милиметрова картечница в мешока. Той не бе много сигурен как точно бе придобил оръжието: за Даконьо бе по-удобно да предполага, че картечницата е била изнесена контрабандно на части от остров Парис[2], както биха направили хората от „Хагана“[3]. След продължителен ожесточен спор с бармана, който също искаше да притежава картечницата, най-после Даконьо възтържествува и я трампи за един патладжан и три артишока. Даконьо прибави трофея си към мезузата[4], окачена на гвоздей над хладилника за зеленчуци и висящия над масата за салата ционистки флаг. През следващите седмици, когато главният готвач не гледаше към него, Даконьо сглобяваше своята картечница, замаскираше я с листа от сребриста салата, друмче и белгийска цикория и стреляше наужким по събралите се в залата посетители.

— Юм, юм, юм — подвикваше той, присвил злобно око към мерника. — Улучих те точно в мъртвата точка, Абдул Саид, мюсюлманско копеле такова!

Картечницата на Даконьо бе единствената в света, която можеше да юм-юмка. Той оставаше в ресторанта почти до разсъмване и я почистваше и смазваше, унесен в мечти за пустини, наподобяващи лунни пейзажи, за цвъртящите звуци на индийска музика, за млади йеменки с увити в бели шалове изящни лица и жадуващи за любов недра. Даконьо недоумяваше как и защо е възможно американските евреи да киснат непрекъснато в ресторанта и да плюскат безгрижно и най-лекомислено, докато само на няколко хиляди километра от тях пустинята безмилостно засипваше труповете на техните едноверци. Но как да го каже на тези бездушни търбуси? Да отправя към тях пламенни обръщения със зехтин и оцет, да апелира с палмови сърцевини? Единственият глас, който притежаваше, бе този на картечницата. Могат ли да го чуят, ситите търбуси имат ли слух: не. А и човек никога не чува куршума, който го улучва. Тази картечница, устремена вероятно към всеки храносмилателен канал (прикрит с луксозен костюм „Харт Шафнър & Маркс“ и изпускащ похотливо гълголене по минаващите сервитьорки), се явяваше просто един предмет, обърнат натам, накъдето можеше да го насочи която и да е дебалансираща сила: но в кого по-точно се целеше Даконьо — в храносмилателния канал, в Абдул Саид, в самия себе си? Излишен въпрос. Той не знаеше нищо повече от това, че е ционист и е объркан, че страда и е достатъчно шантав, за да стои като вкопан посред глинестия льос на някой кибуц, отдалечен на половин земно кълбо разстояние.

Тогава Профейн се бе запитал какво е това между Даконьо и картечницата. Проявата на любов към определен предмет бе нещо ново за него. Скоро след това, когато разбра за съществуващите сходни чувства и взаимоотношения между Рейчъл и нейната (или нейният) МГ, той за първи път осъзна, че нещо тайно се случва, много по-отдавна и с много повече хора, отколкото би желал да предполага.

Както и всички други, Профейн се запозна с Рейчъл благодарение на МГ-то. Колата насмалко не го прегази. Веднъж по обед Бени тъкмо излизаше от задната врата, понесъл препълнена кофа с листа от маруля, обявени от Даконьо за нестандартни, когато някъде отдясно чу зловещото ръмжене на МГ-то. Бени продължи с кофата, съвършено спокоен и абсолютно уверен, че всеки натоварен пешеходец има пълното право да върви съвсем свободно по улиците. И преди да се усети, десният калник го блъсна изотзад. За щастие скоростта на колата бе около десетина километра в час — недостатъчно висока, за да го осакати, но все пак предостатъчна, за да отхвърли настрана Профейн с кофата, и марулените листа да поръсят като обилен зелен дъжд всичко наоколо.

Засипани от марулени листа, двамата с Рейчъл се спогледаха предпазливо.

— Много романтично! — отбеляза тя. — Както предполагам, вероятно ти ще бъдеш принцът на мечтите ми. Дръпни от лицето си тая салата, за да те видя.

Профейн махна листото, почтително, сякаш сваляше шапка.

— Не — отсече Рейчъл. — Това определено не е мъжът на мечтите ми.

— А навярно следващият път ще стане, ако опитаме със смокиново листо? — предположи Бени.

— Ха, ха — изсмя се тя и отпраши с колата.

Бени намери едно гребло и започна да събира листата накуп. Помисли, че това бе още един неодушевен предмет, който едва не го бе убил. Не бе сигурен какво по-точно имаше предвид — Рейчъл или колата. Натъпка листата в кофата и после ги изсипа в една падинка зад паркинга, която служеше за отпадъчна яма на ресторант Трокадеро. Когато Бени влизаше в кухнята, Рейчъл се появи отново. Ауспухът на МГ-то гърмеше тъй силно, че можеше да бъде чут даже в град Либърти.

— Ела да те повозя, дундьо — извика Рейчъл.

Профейн реши, че може да се повози. Оставаха цели два часа до подреждането на вечерята в ресторанта.

След пет минути на шосе №17, той вече бе твърдо убеден, че ако някога изобщо стигнеше до Трокадеро, жив и неосакатен, щеше забрави за Рейчъл и оттогава нататък ще проявява интерес единствено към скромни пешеходки. Рейчъл шофираше като пуснат на свобода луд. Според Бени нямаше съмнение, че тя е изучила добре колата и нейните възможности, но откъде можеше да знае Рейчъл например, когато вземаше слепия завой на онова двупосочно шосе, че ще успее да свие обратно в тяхното платно и да се размине с идващата отсреща цистерна-млековоз, на цяла боя разстояние?

Профейн изпитваше прекалено силна уплаха, за да бъде, както обикновено, срамежлив в женска компания. Той протегна ръка, отвори нейната чантичка, намери там цигара, запали я. Рейчъл не забеляза нищо. Тя караше целеустремено, без да усеща, че има някой до нея. Проговори само веднъж, за да го осведоми, че на задната седалка има кашон студена бира. Бени всмукваше от нейната цигара и се питаше дали не е обхванат от натрапчив импулс за самоубийство. Изглежда понякога той напълно съзнателно заставаше на пътя на враждебни предмети, сякаш полагаше целенасочени усилия да бъде прекаран тъй хубаво, че да предаде Богу смотаняшкия си дух. Всъщност, защо беше с нея? Защото Рейчъл имаше хубаво дупе ли? Той хвърли бърз кос поглед към задника й, настанен на кожената тапицерия, подскачащ в синхрон с колата; а също проследи сложните и несъгласувани движения на лявата й гърда в черния пуловер. Най-после Рейчъл спря посред една изоставена каменоломна. Наоколо бяха натъркаляни безразборно големи скални блокове с неправилна форма. Профейн не знаеше от каква порода бяха те, но всичко бе неодушевено. Продължиха по черен път до едно по-равно място, на петнайсетина метра над дъното на каменоломната.

Следобедът не бе особено приятен. Слънцето печеше жестоко от безоблачното и непредлагащо защита небе. Дебелият Профейн се потеше обилно. Рейчъл играеше на „А познаваш ли?“ за няколкото известни й момчета, които бяха учили в неговото училище, и Профейн загуби. Тя парадираше с факта, че същото лято се била запознала с много младежи и като че ли все с отличници от колежите на Бръшляновия съюз[5]. Профейн от време на време потвърждаваше, че това е наистина прекрасно.

Рейчъл разказваше за колежа „Бенингтън“[6], нейната алма-матер. Разказваше за себе си.

Тя е от Петградието на южния бряг на Лонг Айланд, район, включващ Малвърн, Лорънс, Сидърхърст, Хюлет и Удмиър, и понякога Лонг Бийч и Атлантик Бийч, макар че никому не е хрумвало да го нарече Седмоградие. Въпреки че жителите не са евреи-сефарди[7], районът изглежда е засегнат от нещо като географско кръвосмешение. Движението на неговите дъщери (смирени и тъмнооки, подобно на множество Марулки[8]) е ограничено изключително сред пределите, очертани от вълшебните граници на една местност, където миниатюрната архитектура на пищни рибни и китайски ресторанти и терасовидни синагоги обикновено е не по-малко очарователна от самото море. Ограничено, докато те узреят достатъчно, за да бъдат изпратени в планините и североизточните колежи. Ала съвсем не за да се впуснат там в лов на мъже (тъй като в Петградието винаги е съществувало определено равновесие, отреждащо на който и да е порядъчен младеж още от шестнайсетгодишна възраст ролята на съпруг), а да им бъде подарена илюзията, че „поне са си поживели“ — тъй необходима за емоционалното развитие на всяко момиче.

Единственото, което им остава, е смелото бягство. В късния неделен следобед, когато голфът е приключил, чернокожите прислужници са разтребили оставената от снощното празненство бъркотия и са заминали на гости при своите роднини в Лорънс, а до телевизионното предаване на Ед Съливан[9] има още два-три часа, поданиците на това кралство излизат от своите огромни домове, сядат в автомобилите и потеглят към търговските квартали. Там ги очакват разтуха и веселие сред привидно безкрайните алеи с павилиончета за зеленчуков омлет и скариди; ориенталци се кланят, усмихват, суетят и гласовете им чуруликат в летния сумрак. А с настъпването на вечерта идва и кратката разходка по улицата: бащиният торс, солиден и уверен в костюм марка „Джакоби Прес“[10]; очите на дъщерите, скрити зад инкрустирани с фалшиви диаманти слънчеви очила. И както ягуарът е преотстъпил своето име на майчината кола, така е дал и шарката от кожата си на три четвърти панталоните, които обгръщат гладките бедра на дъщерята. Кой би могъл да избяга? Кой би пожелал да избяга?

Рейчъл искаше да избяга. Бени, който бе работил по пътищата около Петградието, можеше да разбере защо.

Когато слънцето начена да залязва, двамата почти бяха привършили кашона помежду им. Профейн бе жестоко пиян. Той излезе от колата, докрета някак зад едно дърво и застана обърнат на запад, с неясното намерение да напикае слънцето и да го угаси веднъж завинаги, което неизвестно защо му се струваше важно за самия него. (Неодушевените обекти и предмети могат да се занимават с каквото пожелаят. Всъщност, не с каквото пожелаят, защото предметите, за разлика от хората, не изпитват никакви желания и нямат способността да искат; само хората могат. Но предметите и обектите правят това, което правят, и затуй Бени пикаеше срещу слънцето.)

И слънцето залезе; като че Профейн все пак го бе угасил и въпреки това бе продължил да пикае — безсмъртен, бог на един помрачен свят.

Рейчъл го наблюдаваше с любопитство. Бени дръпна ципа и се заклатушка обратно към кашона с бира. Оставаха две кутии. Той ги отвори и подаде една на Рейчъл.

— Аз угасих слънцето — отбеляза Профейн. — Да пием за това. — Разля повечето от бирата върху ризата си.

Още две смачкани кутии паднаха на дъното на каменоломната, последвани от празния кашон.

Тя не бе помръднала от колата.

— Бени — един пръст докосна лицето му.

— ’Кво.

— Ще ми станеш ли приятел.

— Ти май имаш достатъчно приятели.

— Хайде да си представим, че никой от нас не е истински — предложи Рейчъл, поглеждайки надолу към дъното на каменоломната. — Нито „Бенингтън“, нито Трокадеро, нито Петградието. Само тази каменоломна е истинска: мъртвите камъни, които са били тук преди нас и ще бъдат след нас.

— Защо?

— Не е ли това светът?

— На тези неща в началния курс по геология ли ви учат, а?

— Просто го знам — отвърна тя, засегната, после тихичко добави: — Бени, стани ми приятел и това е всичко.

Той сви рамене.

— Пиши ми.

— Ама слушай, не очаквай да…

— Пиши ми какво представлява шосето. Твоето младежко шосе, което аз никога няма да видя, с неговите дизели и прах, крайпътни ресторантчета и кръчми по кръстовищата. Това е всичко. Как е на запад от Итака и на юг от Принстън[11]. Места, които няма да опозная.

— Добре — почеса корема си Бени.

През останалата част от лятото Профейн непрекъснато попадаше на Рейчъл поне по веднъж дневно. Винаги разговаряха в колата. Бени правеше напразни опити да открие ключа за нейното запалване някъде отвъд притворените й очи, а тя седеше зад десния волан и дърдореше ли дърдореше, само думи на МГ-жаргон — неодушевени думи, на които Профейн всъщност не можеше да отвърне.

Доволно бързо стигна до положението, от което се опасяваше — той бе подмамен да хлътне по Рейчъл и бе изненадан само, че това не стана по-рано. Нощем лежеше в работническата барака, пушеше в тъмното и апострофираше огънчето на цигарата си. Около два часа сутринта се връщаше от вечерна смяна обитателят на горното легло — Дюк Уедж, пъпчив катил от Челси, обладан от натрапчиво упорство непрекъснато да повтаря колко много чука, което, в интерес на истината, му се случваше доста често. Бръщолевенето му приспиваше Бени. Една вечер той наистина видя Рейчъл и Уедж, негодникът, паркирани в МГ-то, пред нейното бунгало. Бени седна обратно в леглото, без да се почувствува особено измамен, защото знаеше, че Уедж няма да успее с Рейчъл. Даже остана буден и даде възможност на Уедж да го угости с подробно описание как почти е успял да свали Рейчъл, но не съвсем. Както обикновено, Профейн заспа по средата.

Той изобщо не съумя да проникне отвъд или зад дърдоренето на Рейчъл за нейния свят — свят на желани и ценени вещи, атмосфера, която Профейн не можеше да диша. За последен път я видя вечерта след Празника на труда[12]. На другия ден Рейчъл трябваше замине. А същият ден точно преди вечерята някой открадна картечницата на Даконьо. Облян в сълзи, той се защура насам-натам. Главният готвач нареди на Профейн да приготвя салати. Кой знае как, Бени успя да сложи замразени ягоди във френския сос за салата, и кълцан черен дроб в салатата „Уолдорф“, и освен това пусна двайсетина репички във фритюрника (въпреки че отзивите на клиентите бяха възторжени, той бе прекалено мързелив, за да продължи с експериментите). От време на време бразилецът нахлуваше разплакан в кухнята.

Даконьо така и не намери своята ненагледна картечница. Безутешен и каталясал от тревога, на следващия ден той бе уволнен. И без това сезонът бе свършил — Даконьо, според Профейн, вероятно дори един ден щеше да хване кораба за Израел, да човърка там вътрешностите на тракторите, в опит, подобно на толкова много уморени работници в чужбина, да забрави някоя любов в Щатите.

След като разтреби в кухнята на Трокадеро, Бени се зае да намери Рейчъл. Казаха му, че е излязла с капитана на харвардския отбор по стрелба с арбалет. Профейн отиде в бараката и завари Уедж, мрачен и, което бе необичайно за него, сам. До полунощ играха двайсет и едно, на всички неизползувани през лятото от Уедж презервативи, тоест около стотина. Профейн взе назаем от Уедж петдесет и му провървя. Когато стана ясно, че е обран до шушка, Уедж хукна навън да търси назаем още презервативи. След пет минути се върна, поклащайки глава.

— Никой не ми повярва.

Бени му зае няколко презерватива. В полунощ Профейн уведоми Уедж, че му дължи трийсет бройки. Уедж направи подходящ коментар. Бени събра купчината презервативи. Уедж заблъска глава в масата.

— Ами че той изобщо няма да може да ги използва — говореше Уедж на масата. — Точно това е най-гадното. Цял живот няма да му стигне.

Профейн отново отиде при бунгалото на Рейчъл. От задния двор долиташе шум от бълбукане и плискане на вода и той заобиколи бунгалото, да разбере какво става. Там Рейчъл миеше колата си. Посред нощ. И нещо повече, тя говореше на автомобила.

— Ах, ти, прекрасни жребецо! — чу я той да казва. — Страшно много обичам да те опипвам.

„Кво?“, сепна се Бени.

— Знаеш ли какво чувствувам, когато сме с теб на шосето? Само ние двамата? — Рейчъл милваше нежно с гъбата предната броня на автомобила. — Странните ти реакции, миличък, които познавам тъй добре. Как спирачките ти придърпват малко наляво, как се разтреперваш от възбуда, щом вдигнеш 5000 оборота. А когато ми се разсърдиш, започваш да гориш много масло, нали? Разбирам те. — В нейния глас изобщо не се долавяше лудост.

„Това може да е някаква ученическа игричка, макар и твърде странна“, каза си Бени.

— Ние с теб винаги ще бъдем заедно — прокарваше Рейчъл гъбата по покрива. — И няма защо да се безпокоиш за онзи черен буик, дето го задминахме днес. Уф: мазен, тлъст мафиотски автомобил! Всеки момент очаквах от задната му врата да изпадне някой труп, нали? Пък и ти си толкова строен, типично британски, спортен и, о!, толкова изискан, че никога няма да те изоставя, миличък.

Бени помисли, че сигурно ще повърне. Публичното афиширане на чувствата обикновено му действаше по такъв начин. Тя се бе качила в колата и отпуснала на седалката зад волана, със зейнала към летните съзвездия уста. Профейн тъкмо смяташе да приближи до нея, когато забеляза, че лявата й ръка, съвсем бледа, пропълзя като змия и започна да гали скоростния лост. Бени наблюдаваше внимателно и видя как тя докосваше и опипваше лоста. И понеже допреди десет минути бе говорил с Уедж, той направи връзката. Не искаше да вижда нищо повече. Бавно тръгна по едно възвишение, после навлезе в гората и когато се върна в Трокадеро, не можеше да каже къде точно е бил. Всичките бунгала бяха тъмни. Канцеларията опред все още бе отворена. Дежурният служител бе излязъл. Профейн разтършува из чекмеджетата, докато намери кутийка с кабарчета. Отиде при бунгалата и до три часа сутринта обикаля насам-натам по осветените от звездите пътеки между тях, като закачаше по един от презервативите на Уедж на всяка врата. Никой не го прекъсна. Чувствуваше се като Ангел на смъртта, който бележи с кръв вратите на утрешните жертви. Предназначението на мезузата е да заблуждава Ангела и той да подмине вратата. На тези стотина бунгала Профейн не видя нито една мезуза. Толкова по-зле.

По-нататък, след лятото, имаше писма — неговите враждебни и пълни с неподходящи думи, нейните поред духовити, отчаяни, страстни. След година тя взе диплома от „Бенингтън“, отиде в Ню Йорк да работи като секретарка в едно бюро по труда и Бени я среща два-три пъти, когато минаваше през града; и макар само случайно да мислеха един за друг, въпреки че нейната шавлива ръчичка обикновено биваше заета с други неща, от време на време, като в тази нощ, идваше невидимото пристягане в пъпа, припомнящо, разпалващо, и той се питаше доколко е господар на себе си. За едно нещо трябваше да й отдаде заслуженото: Рейчъл никога не наричаше това между тях Интимна Връзка.

— Ами какво е, тогава? — попита я веднъж Бени.

— Една тайна — отвърна тя с нейната лека детинска усмивка, която, подобно на песен от Роджърс и Хамърстийн[13] в ¾ такт, възбуждаше Профейн и сякаш превръщаше тялото му в пихтия.

Рейчъл го посещаваше от време на време нощем, както сега, подобно на сукуба[14], влизаща заедно със снега. И от двете той не знаеше как да се предпази.

[1] Буквално преведено — Обменен пункт на Шлоцхауер. От trocar (исп.) — размяна, обмяна. ↑

[2] Остров в Атлантическия океан, край брега на Южна Калифорния. От 1915 г. там действа тренировъчен център за военния флот на САЩ. ↑

[3] „Хагана“_(иврит_ „отбрана“) — военизирана ционистка организация, действаща от 1920 г. в Палестина. Преобразувана в редовна армия след установяването на Израел като независима държава в 1948 г. ↑

[4] Мезуза — малък пергаментов свитък (със записани текстовете от Второзаконие 6:4-9 и 11:13-21 и името Шадай), който евреите поставят в кутийка и след това окачват до вратата на къщата като знак и напомняне за тяхната вяра. ↑

[5] Бръшлянов съюз — асоциация на осемте най-стари и най-престижни американски университети, създадена 1945 г. и включваща университетите Браун, Дартмът, Йейл, Колумбия, Корнел, Пенсилвания, Принстън и Харвард. ↑

[6] Беннингтън — частен колеж в г. Беннингтън, щата Върмонт. Основан в 1925 г. като експериментален хуманитарен женски колеж. ↑

[7] Сефарди — испански и португалски евреи, вероятно бежанци от Палестина. За разлика от ашкенази (произхождащи от Германия и Източна Европа), сефардите практикували ендогамни бракове (т.е. само в пределите на тяхната общност), което авторът има предвид. ↑

[8] Марулка — героиня от едноименната приказка от братя Грим. Била затворена във висока крепостна кула. Прен. — изгнаница, затворница. ↑

[9] Ед Съливан (1902–1974) — популярен американски тележурналист. От 1948 до 1971 г. води ежеседмично телевизионно токшоу. ↑

[10] Джакоби Прес — американска модна къща, произвеждаща конфекция за заможни клиенти, обикновено випускници от високо реномираните университети на Бръшляновия съюз. ↑

[11] Т.е. границите на Бръшляновия съюз — университета Корнел на запад и университета Принстън на юг. ↑

[12] Празник на труда — първият понеделник на септември в САЩ. ↑

[13] Ричард Роджърс (1902–1979) — популярен американски композитор, автор [в сътрудничество с либретиста Оскар Хамърстийн (1895–1960)] на известните мюзикъли: „Оклахома!“ (1943), „Въртележка“ (1945), „Тихоокеански острови“ (1949), „Кралят и аз“ (1951), „Звукът на музиката“ (1959) и др. ↑

[14] Сукуба — зъл дух (от женски пол), който се съвъкупява със спящи мъже. ↑

IV

Стана така, че новогодишният купон трябваше да прекъсне поне за ден-два размотаването в стил йо-йо. Бившите съкорабници отидоха групово до „Сузана Скуадучи“, подмамиха с бутилка вино нощния пазач и (след кратка подготвителна кавга) позволиха на компания моряци от един миноносец на сух док да ги придружи.

Отначало Паола не се отделяше от Бени, който настойчиво заглеждаше една похотлива дама, претендираща, че е адмиралска съпруга. Имаше портативно радио, дрънкалки, кречетала и вино, много вино. Дюи Гланд реши да изкатери една мачта. Тя бе току-що боядисана, но Дюи продължи да пълзи нагоре, китарата се мандахерцаше под него и колкото по-високо изкачваше той мачтата, все по-шарен ставаше, като зебра. Когато стигна напречната греда, Дюи я възседна, задрънка на китарата и запя с южняшки акцент:

Depuis que je suis ne

J’ai vu mourir des peres,

J’ai vu partir des freres,

Et des enfants pleurer…

Отново парашутистът. Който бе обсебил цялата седмица. Откакто съм роден (казваше той), аз съм виждал бащи да умират, братя да заминават, дечица да плачат…

— Какъв му беше проблемът на онзи въздушнопреносим младеж? — Бени бе попитал Паола, когато тя за първи път му преведе песента. — Кой ли пък не е виждал. Само войната ли е причина за тези неща? Защо трябва да приписваме всичко на войната? Аз съм роден в Хувървил[1], преди войната…

— Точно така — рече Паола. — Je suis ne. Да се родиш. Това е всичко, което трябва да направиш.

Гласът на Дюи звучеше като неодушевения вятър, тъй високо над главите им. Какво бе станало с Гай Ломбардо и „Доброто старо време“?[2]

С настъпването на първата минута от 1956 година, Дюи бе слязъл на палубата, а Профейн бе възседнал една рейка и наблюдаваше Пиг и адмиралшата, който се съвъкупяваха точно под краката му. Една чайка се спусна от снежното небе, покръжи малко и кацна на рейката, на педя от ръката на Бени.

— Хей, чайчице — повика я Бени. Чайката не отговори.

— О, приятелко моя, както виждаш, доставя ми удоволствие да съзерцавам сближението на младите — обърна се Профейн към нощта.

Той огледа главната палуба. Паола бе изчезнала. Изведнъж всичко изригна. От улицата зави сирена, втора. На пристана с рев връхлетяха коли, сиви „шевролети“, с надписи на вратите Флот на САЩ. Отнякъде изникнаха прожектори, пристанът бе отрупан с дребнички човечета с бели шапки и жълто-черни ръкавни ленти, на които пишеше БП[3]. Трима бдителни гуляйджии тичаха по кея и изхвърляха мостчета във водата. Един камион с високоговорители доближи колите на кея, чийто брой вече бе почти еднакъв с този на истинска действуваща автобаза.

— Хайде, младежи! — забуча 50-ватов безплътен глас. — Хайде, младежи!

Това, изглежда бе всичко, което имаше да каже гласът. Адмиралшата запищя, че мъжът й най-после е успял да я хване. Два-три прожектора ги приковаха там, където лежаха (в позорен грях). Пиг опитваше да закопчее тринайсетте копчета на моряшкия си панталон, което е почти невъзможно, ако бързаш. Одобрителни възгласи и смях от кея. Някои от бреговите полицаи напредваха, криволичейки като плъхове, към съоръженията за акостиране. Разбудени от сън бивши моряци от „Ешафод“ наизлязоха от долните етажи и се запрепъваха нагоре по стълбите.

— На оръжие, да отблъснем атаката! — изкрещя Дюи Гланд и размаха китарата като сабя.

Бени наблюдаваше всичко това, леко обезпокоен за Паола. Опита да я открие, но прожекторите шареха непрекъснато и объркваха осветлението на главната палуба. Отново заваля сняг.

— Да предположим нещо… — подхвана Бени към чайката, която премигваше срещу него. — Представи си, че аз съм Господ. — Слезе от рейката и легна по корем, като хоризонтален Килрой[4], с издадени над ръба на платформата нос, очи и каубойска шапка. — Ако бях Господ… — Той посочи към един брегови полицай. — Шляп, ченге, убих те.

Полицаят най-старателно изпълняваше служебните си задължения, тоест налагаше с палката 130-килограмовия старши артилерист Патси Пагано.

Към множеството превозни средства на кея се присъедини един „фургон за добитък“, тоест на флотски жаргон полицейска камионетка или затворническа кола.

— Прас, фургонче, — подметна Бени. — Хайде още малко и цопни през кея. — Което фургонът насмалко щеше да направи, но шофьорът овреме наби спирачки. — Патси Пагано, сдобий се с криле и отлети.

Обаче един последен удар свали Патси окончателно на земята. Бреговият полицай го остави там, където беше. За да го преместят щяха да бъдат нужни шест души.

— Какво става? — недоумяваше Бени. Отегчена от всичко, чайката отлетя в посока към военноморската база. „Смятам, че Господ би трябвало да бъде малко по-положителна личност, а не само да хвърля мълнии“, помисли той, а после внимателно посочи с пръст. — Дюи Гланд, изпей им онази алжирска пацифистка песен. — Дюи, вече покатерен върху купчина навито спасително въже на мостика, издрънка на басовите струни въведението и запя „Сини велурени обувки“[5] имитирайки стила на Елвис Пресли. Бени се преобърна по гръб, примигвайки срещу снега. — Е, почти — отбеляза той на отлетялата чайка, на снега. Захлупи шапката върху лицето си, затвори очи. И скоро заспа.

Шумът долу затихна. Телата бяха отнесени и натоварени във фургона за добитък. След няколко изпращявания, високоговорителите бяха изключени и камионът замина. Прожекторите угаснаха, сирените заглъхнаха в посока към щаба на бреговата охрана.

Бени отвори очи рано сутринта, покрит с тънък слой сняг. Усещаше зараждането на лоша настинка. Започна слепешката да слиза по заледените стъпала на стълбата, подхлъзвайки се през крачка. Корабът бе изоставен. Профейн тръгна към долните етажи, за да събере малко топлинка.

Отново бе в нечий неодушевен търбух. Шум от крачки долу: вероятно нощен пазач.

— Не може ли човек поне за малко да остане сам — промърмори Бени и продължи на пръсти по коридора. Зърна на пода капан за мишки, внимателно го вдигна и го запрати надолу от галерията. Капанът удари една преграда и щракна силно. Шумът от крачки изведнъж спря. Направи десетсекундна пауза и продължи по-осторожно, придвижи се под Профейн и нагоре по стълбата, към мястото, където бе паднал капанът. — Ха, ха — прихна Бени, пристъпи внимателно зад ъгъла, намери още един капан и го пусна долу. ЩРАК. Крачките заситниха надолу по стълбата.

След четири капана, Профейн стигна до камбуза, където пазачът бе оборудвал примитивен кът за кафе. Съобрази, че няколко минути пазачът ще бъде достатъчно объркан, сложи канче с вода на котлона и го включи.

— Хей — изкрещя пазачът, два етажа по-горе.

— О, о! — въздъхна Бени. Измъкна се на пръсти от камбуза и тръгна да търси още капани. Намери един на горната галерия, излезе навън и го запрати нависоко, в невидима арка. Ако не друго, поне спасяваше няколко мишки. Отгоре долетяха приглушено щракане и крясък.

— Кафето ми — промърмори Бени, взимайки по две стъпала надолу. Хвърли шепа мляно кафе във врящата вода, излезе от другата страна и насмалко не се сблъска с нощния пазач, който приближаваше крадешком, с увиснал от левия ръкав капан. Разминаха се на достатъчно близко разстояние, тъй че Бени видя лицето на този пазач, с търпеливо, страдалческо изражение. Пазачът влезе в камбуза, а Бени излезе. Изкачи три нива, преди да чуе рева от камбуза.

— А сега какво? — Тръгна по коридора между два реда празни каюти. До оксиженовия апарат намери парче тебешир, надраска върху една преграда ДА й ГО НАЧУКАМ НА СУЗАНА СКУАДУЧИ! и МАМИЦАТА ВИ, БОГАТИ КОПЕЛЕТА!, сложи подпис Фантомът[6] и веднага му олекна. Кой ли ще отплува за Италия на това нещо? Председатели на управителни съвети, кинозвезди, депортирани рекетьори може би. — Тази нощ, ах тази нощ, ти ми принадлежиш, Сузана — измърка Бени. Негова, за да я нашари с надписи, да я зареди с капани. Това е нещо повече, отколкото би направил за нея който и да е пасажер със заплатен билет. Тръгна из коридора, да събира капани. Отново извън камбуза, Бени започна да хвърля капаните във всички посоки.

— Ха, ха — злорадо подметна нощният пазач. — Продължавай да шумиш. Аз пък ти пия кафето.

Точно така и беше. Профейн разсеяно претегли на длан единствения останал му капан, който щракна и му защипа три пръста.

„Какво да правя, — въздъхна Бени, — да крещя ли? Не.“ И без това нощният пазач се смееше достатъчно шумно. Профейн стисна зъби, разтвори с усилие капана, запъна го отново, метна го през един люк в камбуза и побягна. Стигна до кея, получи в тила една снежна топка, която събори каубойската му шапка. Клекна да я вдигне и се запита дали да не отвърне на изстрела. Не. Продължи да тича.

Паола го чакаше при ферибота. Докато се качваха, тя хвана ръката му.

— Ще доживеем ли някога да слезем от този ферибот? — бе единственото, което отбеляза Бени.

— Целият си в сняг — отвърна тя и протегна ръка да го изтупа.

Бени едва овладя желанието да я целуне. От студа нараненото от капана място започваше да вкочанясва. Леден вятър задуха от Норфък. Този път двамата останаха вътре във ферибота.

Рейчъл го настигна на норфъкската автогара. Той се бе изпружил до Паола на една дървена пейка, изтъркана до съвсем светло и омазнена от цяло поколение случайни задници. В каубойската му шапка бяха пъхнати два еднопосочни билета до Ню Йорк. Бе притворил очи и опитваше да спи. Тъкмо бе задрямал, когато по радиоуредбата извикаха името му. Още неразбуден напълно, Профейн веднага се досети кой можеше да бъде. Просто интуиция. Бе мислил за нея.

— Миличък Бени, — прозвуча гласът на Рейчъл, — звънях на всички автогари в страната.

На заден план се чуваше шум от празненство. Новогодишна вечер. Там, където бе Профейн, имаше само един стар часовник, който показваше времето. И дузина свити на пейката бездомници, които опитваха да подремнат в очакване на пътуващия за някъде много надалеч автобус, на неизвестна фирма-превозвач. Бени погледна към тях и я остави да говори. Рейчъл призоваваше „Върни се“. Единствената, на която би разрешил да му каже това, с изключение на своя вътрешен глас, а него Бени по-скоро би отхвърлил като твърде невъздържан, отколкото да го слуша.

— Ама виж ’кво… — запелтечи той.

— Ще ти изпратя пари за билет.

Наистина щеше.

Остър, протяжен звук изкънтя по пода в направление към Бени. Това бе Дюи Гланд, мрачен, целият кожа и кости, тътрещ китарата след себе си.

— Тук е моят приятел Дюи Гланд — внимателно, почти шепнешком Бени прекъсна Рейчъл: — Той би желал да ти изпее една песничка.

Дюи запя на Рейчъл старата песен „Скитници“, от времето на голямата икономическа криза. Змиорки в океана, змиорки в морето, една червенокоса жена ме направи за смях…

Косата на Рейчъл беше червена, прошарена с преждевременни сиви нишки, толкова дълга, че тя можеше да я изпъне назад с ръка, да я вдигне над главата и да я пусне да падне напред върху издължените си очи. Което беше, или би трябвало да бъде, смешен жест за едно момиче високо 147 сантиметра по чорапи.

Бени отново усети в корема си придърпването на невидимата пъпна връв. Припомни си дълги пръсти, през които навярно щеше от време на време да зърва синьото небе.

Изглежда никога няма да престана да мисля за тези неща.

— Тя иска да говори с теб — поясни Дюи.

Служителката на информационното гише се мръщеше. Провинциално момиче с костеливо и нашарено от петна лице, чиито очи мечтаеха за озъбени радиаторни решетки на „буици“, игра на „дама“ петък вечер в някое крайпътно ресторантче.

— Искам теб, Бени — заяви Рейчъл.

Той потърка брада в телефонната слушалка и тридневната му четина застърга. Хрумна му, че по цялото това разстояние в северна посока, по протежение на 700-километровата дължина на подземния телефонен кабел, сигурно има земни червеи и слепи тролове, които подслушват. Троловете знаят много магии: биха ли могли да променят думите, да имитират гласове?

— Значи просто така ще се размотаваш? — с въпросителен тон установи Рейчъл. Някой зад нея драйфаше, а наблюдаващите го се кикотеха истерично. Джаз по грамофона.

Бени изпитваше желание да каже, „Господи, какво ли не искаме“. Само попита:

— Как е купонът?

— В Раул сме — отвърна тя.

Раул, Слаб и Мелвин бяха част от компания недоволни млади хора, която някой бе кръстил Цялата Шантава Пасмина. Прекарваха половината от живота си в бар Ръждивата лъжица в Долен Уест Сайд. Бени помисли за Моряшки гроб и си каза, че не вижда голяма разлика.

— Бени! — Рейчъл никога не бе плакала, поне доколкото помнеше Бени. Това го обезпокои. Но тя може би симулираше. — Чао — прошепна Рейчъл. Този фалшив, типичен за обитателите на Гринич Вилидж начин да избягваш да кажеш довиждане. Профейн затвори.

— Започна хубав тупаник — отбеляза Дюи Гланд, навъсен, със зачервени очи. — Пиг е толкова пиян, че ухапа по гъза един морски пехотинец.

Ако погледнете отстрани дадена планета, която се върти по своята орбита около слънцето, а после с огледало разделите на две слънцето и си представите, че от него излиза конец, водещ към планетата, всичко това ще прилича на йо-йо. Най-отдалечената от слънцето точка се нарича афелий[7]. По аналогия най-отдалечената точка от дръжката на йо-йо-то (по линията на връвта) се нарича апохир[8].

Същата вечер Бени и Паола заминаха за Ню Йорк. Дюи Гланд се върна на кораба и Профейн никога повече не го видя. Пиг бе отпрашил със своя „Харли“ в неизвестна посока. В автобуса техни спътници бяха: момче и момиче, с нетърпение очакващи останалите пътница да заспят, за да се изчукат на най-задната седалка; един търговски пътник, продаващ острилки за моливи, за когото стана ясно, че е обходил страната надлъж и нашир и можеше да съобщи интересна информация за който и да е град, независимо накъде си тръгнал; и четири бебета (всяко от тях с неоправна майка), разпръснати на стратегически места из целия автобус, които периодически се лигавеха, задавяха, бърбореха, гукаха и повръщаха. Във всеки момент на цялото дванайсетчасово пътуване поне едно от тях плачеше.

Когато стигнаха щата Мериленд, Профейн реши да приключи с всичко.

— Само да не помислиш, че искам да се отърва от теб — подавайки й плик от билет, върху който с молив бе написан адреса на Рейчъл. — Просто не знам колко време ще бъда в града. — Наистина не знаеше.

— Значи си влюбен — кимна тя.

— Тя е добра. Ще ти намери работа и квартира. Не ме питай дали сме влюбени. Тази дума не означава нищо. Ето нейния адрес. Ще вземеш метрото от Уест Сайд и ще те закара точно до тях.

— От какво те е страх?

— Хайде спи. — Тя заспа на рамото на Профейн.

В Ню Йорк, на спирката на 34-та улица Бени се сбогува набързо с нея.

— Вероятно ще съм някъде наоколо. Но още по-вероятно е да не бъда. Сложно е за обяснение.

— Да й кажа ли?…

— Тя ще знае. Точно там е бедата. Всичко, което ти или аз можем да й кажем, тя го знае.

— Обади ми се, Бен. Моля те. Може би, а?

— Точно така. Може би — отвърна той.

[1] Хувървил — крайградски квартали за бездомници възникнали по време на Голямата депресия в САЩ (1930–1939). Построени от подръчни материали като фазер, дърво, ламарина и др. и наричани Хувървил (на името на тогавашния президент Хувър, за когото се смята, че е докарал САЩ до такова икономическо състояние). ↑

[2] Гай Ломбардо (1902 — 1977) — американски диригент от канадски произход, известен със своите новогодишни концерти в Ню Йорк. „Доброто старо време“ е едно от коронните му изпълнения. ↑

[3] Т.е. Брегова Полиция. ↑

[4] Килрой — стилизирано карикатурно изображение на човешко лице с подаващи се (над ограда) чело, нос, очи и пръсти на ръцете. През Втората световна война американските войници оставяли по стените на къщите в освободените градове надписа „Тук беше Килрой“. Оттогава насам по същия начин американските туристи често „увековечават“ посещенията си на различни туристически обекти. ↑

[5] Лек анахронизъм. Знаем, че датата е 1 януари 1956 г., а песента е пусната в ефир (по телевизията) за първи път на 11 февруари 1956 г. ↑

[6] Герой на комикс създаден през 1936 г. от Лий Фалк. Предшественик на свръхгероите Супермен и Спайдърмен. ↑

[7] Точка от елиптична орбитата на едно небесно тяло, която е най-отдалечена от слънцето. От лат. aphēlium: гръцки apo — далеч, отдалечен + hēlios — слънце. ↑

[8] От латински apchīro: гръцки apo — далеч, отдалечен + kheir — ръка. ↑

V

И тъй, през януари 1956 година, Бени Профейн се появи отново в Ню Йорк. Пристигна в края на период на лъжливо пролетно затопляне, намери дюшек в нощния приют „Наш дом“ в центъра, купи си вестник от павилион в жилищната част; същата вечер обикаля из града, четейки на уличното осветление обявите за набиране на работна ръка. Както обикновено, никому не бе нужен.

Ако го срещнеха хора, които го помнеха, веднага щяха да забележат, че Профейн не се бе променил. Същият едър, амебоподобен младеж, отпуснат и дебел, с късо подстригана и стърчаща на отделни кичури коса, мънички и раздалечени като на прасе очи. Работата по пътищата не бе допринесла нищо за физическото или духовно усъвършенствуване на Бени. Макар улицата да бе обсебила голяма част от годините на Профейн, тя и той си оставаха чужди един на друг във всяко отношение. Улиците (респективно пътищата, шосетата, площадите, булевардите, проспектите) не го бяха научили на нищо: той не можеше да работи с теодолит, кран или мотокар, не можеше да реди тухли, не можеше да опъне рулетка в права линия, не можеше да държи неподвижно лата, дори не умееше да шофира. Бени вървеше и понякога изпитваше усещането, че обикаля из проходите на огромен ярко осветен супермаркет и единствената му функция е да иска.

Една сутрин Профейн се събуди доста рано, не можа да заспи отново и, без много да му мисли, реши да прекара деня като йо-йо, да шари напред-назад с метрото под 42-ра Улица, от Таймс Скуеър до Гранд Сентрал и обратно. Тръгна към умивалнята на „Наш дом“, пътьом се спъна в два празни матрака. Бръсненето му приключи с изпокълцани бузи, после видя доста зор, докато извади ножчето от самобръсначката, а отгоре на всичко поряза дълбоко пръста си. Сметна, че трябва да вземе душ, за да измие кръвта. Крановете не помръдваха. Когато най-сетне откри работещ душ, водата започна да пръска неравномерно, на студени и горещи струи. Той подскачаше, крещеше и трепереше, настъпи парче сапун и замалко не се преби. Дордето попиваше водата, съдра една протрита кърпа и я направи негодна за по-нататъшна употреба. Навлече отново тениската, цели десет минути му отне издърпването нагоре на ципа на джинсите и още петнайсет завързването на една скъсана връзка на обувката. Текстовете на всички останали негови утринни песнички бяха съставени изцяло от ругатни. Не че бе уморен или дори прекомерно некоординиран. Просто нещо, което той, в качеството си на неудачник, знаеше от години: неодушевените предмети и Бени Профейн не можеха да живеят в мир.

Бени хвана метрото от Лексингтън Авеню до Гранд Сентрал. Неизвестно как и защо, но вагонът, в който влезе, бе претъпкан с всякакви удивително разкошни красавици: секретарки на път за работа и отиващи на училище непълнолетни момичета. Това бе прекалено много, прекалено. Профейн увисна на една дръжка, замаян, с омекнали колена. Като лунни цикли го обливаха огромни трудно обясними вълни от възбуда, в резултат на които всички жени от определена възрастова група и с определена фигура ставаха незабавно и неосъществимо желани. Изплува от тези магии с вибриращи очни ябълки и с желанието главата му да може да се върти на пълни 360 градуса.

Подир утринния наплив на хора, местният влак бе почти празен, като изоставен от туристите замърсен плаж. В часовете между девет и дванайсет, постоянните пътници допълзяваха обратно на техния бряг, плахо и нерешително. След изгрев-слънце всевъзможни представители на средната класа бяха запълвали пределите на този свят с усещане за лято и живот; а сега дремещи бродяги и старици на социални помощи, които през цялото време бяха седели незабелязвани, възстановяваха нещо като право на собственост и настъпването на един замиращ сезон.

На единайсетия или дванайсетия рейс Профейн бе налегнат от дрямка и започна да сънува. Към обед бе пробуден от три пуерториканчета — Толито, Хосе и Кук (съкратено от Кукарачито[1]). Те изнасяха малко представление, срещу заплащане, макар да знаеха, че в делничните сутрини метрото no es bueno[2] за танци и тарамбуки. Хосе носеше тенекиена кутия от кафе, която, оставена с дъното нагоре, хлапетата използуваха, за да барабанят непрекъснато техните бесни меренги и байони[3], а обърната с отвора нагоре — за получаване на дребни монети, жетони за транзитно пътуване, плюнки и дъвка от признателната публика.

Профейн се събуди примигвайки и загледа момчетата, които танцуваха, подскачаха и задяваха с маймунджилъци пътуващите. Люлееха се, увиснали на дръжките, разклащаха и друсаха вертикалните тръби за хващане. Толито подхвърляше седемгодишния Кук насам-натам като торба картофи, а за фон на всичко това, Хосе удряше по своя тенекиен барабан в полиритмия с трясъка на вагона, ръцете му вибрираха с неуловима за погледа скорост, и неуморна, широка като Уест Сайд усмивка разкриваше зъбите му.

Когато влакът намали скорост за спирката на Таймс Скуеър, те пуснаха кутията за подаяния. Профейн затвори очи, преди да стигнат до него. Хлапетата се наместиха на отсрещната седалка да преброят приходите и залюляха крака. Кук бе в средата, а другите опитваха да го избутат на пода. Във вагона влязоха двама тийнейджъри от техния квартал: черни панталони, черни ризи, черни якета с кървавочервен надпис ПЛЕЙБОЙС на гърбовете. Изведнъж всички движения на трите хлапета спряха. Притиснати един до друг, те бяха зяпнали. Малчуганът Кук не можа да се удържи.

— Maricon[4] — тържествуващо изкрещя той.

Профейн отвори очи. Тийнейджърите отминаха към другия вагон с надменно и отсечено потракване на налчетата. Толито натисна с ръка главата на Кук и опита да го смачка надолу през пода, та никой да не го вижда. Кук се изплъзна. Влакът затвори врати и потегли отново към Гранд Сентрал. Тримата насочиха вниманието си към Профейн.

— Хей, мой човек! — подхвърли Кук.

Профейн го гледаше полупредпазливо.

— Защо? — попита Хосе. После разсеяно нахлузи тенекиената кутия от кафе на главата си и тя хлътна чак до ушите му. — Защо не слезе на Таймс Скуеър?

— Той спеше — рече Толито.

— Той е йо-йо — заяви Хосе. — Чакай малко и ще видиш.

Временно тримата забравиха за Бени, преминаха напред в следващия вагон и там изпълниха обичайното представление. Върнаха се, когато влакът отново тръгваше от Гранд Сентрал.

— Видяхте ли? — обърна се Хосе към другите.

— Хей, мой човек, защо? — попита Кук.

— Сигурно си безработен — предположи Толито.

— Защо не гърмиш алигатори, като брат ми? — попита Кук.

— Баткото на Кук ги трепе с ловна пушка — поясни Толито.

— Ако търсиш работа, трябва да стреляш алигатори — добави Хосе.

— Работата постоянна ли е? — почесвайки корема си запита Профейн, впил поглед в пода.

Влакът спря на Таймс Скуеър, избълва пътници, погълна нови, затвори врати и с писък потъна в тунела. По съседната линия профуча друг влак. Тела се щураха напред-назад под кафеникавата светлина, високоговорител обявяваше пристигащите и заминаващи влакове. Беше обед. Станцията на метрото забръмча като кошер, изпълни се с човешки шумове и движение. Туристите прииждаха на тълпи. Пристигна нов влак, отвори врати, затвори ги, отмина. Блъсканицата по дървените перони стана още по-интензивна, придружена от притеснение, глад, препълнени пикочни мехури, недостиг на въздух. Първият влак се върна.

Сега сред тълпата, претъпкала станцията, имаше едно момиче с черно палто и дълга коса. Момичето огледа четири вагона, преди да открие Кук, който седеше до Профейн и го наблюдаваше.

— Той иска да помага на Анхел да трепе алигатори — осведоми я Кук.

Профейн спеше, опънат диагонално на седалката.

В този сън Бени, както обикновено, бе съвсем сам. Вървеше нощем по една улица, където нямаше нищо живо, освен неговото зрително поле. Сигурно бе нощ на тази улица. Светлините блестяха по пожарните кранове, без да потрепват; по улицата се търкаляха капаци на канализационни шахти. Тук-там просветваха неонови реклами, чиито надписи после, когато се събудеше, той нямаше да помни.

Всичко това бе свързано някак с една история, която Профейн бе чул веднъж, за човек, роден със златен винт вместо пъп. Двайсет години той ходи на консултации при доктори и специалисти от цял свят и прави неуспешни опити да се отърве от винта. Най-после, на Хаити попада на един вуду-лечител, който му дава някаква зловонна течност. Той изгълтва лекарството, заспива и почва да сънува. В този сън той се намира на улица, осветена от зелени лампи. Следвайки напътствията на знахаря, нашият човек прави две крачки надясно и една наляво от своето първоначално разположение и до седмия стълб на уличното осветление открива дърво, изцяло окичено с разноцветни балони. От четвъртия клон виси червен балон; той го пука и вътре намира отвертка с жълта пластмасова дръжка. Развърта с отвертката винта на корема и веднага се пробужда от съня. Поглежда надолу към пъпа си; винтът го няма. Най-после е премахнато двайсетгодишното проклятие. Обезумял от радост, той скача от леглото… гъзът му пада.

На Профейн, сам на улицата, винаги би му изглеждало, че навярно той също търси нещо, което да направи факта на собственото му разглобяване толкова приемлив, колкото и демонтирането на която да е машина. И всеки път страхът започваше неизменно в този момент: тук, че това ще премине в кошмар. Защото сега, ако продължеше да върви по улицата, не само гъзът, но и ръцете, краката му, порестият като сюнгер мозък и сърцето-часовник трябваше да бъдат оставени да замърсяват паважа, да бъдат разпръснати сред капаците на канализационни шахти.

Можеше ли да бъде наречена дом осветената от живачни лампи улица? И какво бе това, неговото? Не беше ли завръщане на Бени, като слон в своето гробище, за да легне и скоро да се превърне в бивни, в чиито издължени обеми спят, все още загатнати, изящните форми на шахматни фигури, чесалки за гръб и ажурно резбовани, разположени една в друга кухи китайски сфери?

Ето това бе всичко, което сънуваше Профейн; единственото, което изобщо можеше да сънува: Улицата. Скоро Бени се пробуди. Не бе открил нито отвертка, нито ключ. Отвори очи и видя лице на момиче до своето. Кук стоеше зад момичето, разкрачен, с наведена глава. Някъде отдалеч, на два вагона по-напред, долиташе извисеното над потракването на колелата по релсите металическо дрънчене на Толито по празната кутия от кафе.

Лицето й бе младо, нежно. На едната буза имаше кафява бенка. Бе започнала да говори, още преди да се бяха отворили очите му. Искаше Бени да отиде с нея у тях. Казваше се Хосефина Мендоса, беше сестра на Кук, живееше в жилищната част на града. Трябвало да му помогне. Бени нямаше понятие какво става.

— ’Кво, госпожо? — промърмори той. — ’Кво?

— Харесва ли ти тук? — извика тя.

— Не ми харесва, госпожо — отвърна Профейн.

Препълненият влак се насочваше към Таймс Скуеър. От далечния край на вагона враждебно ги гледаха две възрастни жени, които бяха пазарували в „Блумингдейл“[5]. Фина се разплака. Другите хлапета връхлетяха обратно, пеейки.

— Помощ! — въздъхна Бени.

Той не знаеше кого моли за помощ. Беше се събудил, влюбен във всички жени в града, желаещ всички тях: тук имаше една, която искаше да го заведе у дома си. Влакът спря на Таймс Скуеър, вратите се отвориха. Изведнъж, почти без да осъзнава какво прави, Бени грабна Кук под ръка и хукна навън от вагона: Фина, от чиято зелена рокля надничаха тропически птици всеки път, когато черното й палто се разтваряше, го сподири, в колона заедно с Толито и Хосе, които бе хванала за ръцете. Тичешком пресякоха станцията, под върволица от зелени светлини. Профейн галопираше атлетично, блъскаше се в автомати за кока-кола и боклукчийски варели. Кук се изтръгна от тях и побягна, криволичейки сред обедната тълпа.

— Луис Апарисио![6] — крещеше Кук, устремен към някаква лично своя основна база[7]. — Луис Апарисио! — и предизвикваше бъркотия сред група скаутки.

Долу на перона чакаше местния влак за жилищните квартали на града. Фина и хлапетата влязоха във вагона; когато Бени пристъпи, вратите хлопнаха със съскане и го приклещиха точно по средата. Фина и хлапетата се ококориха. С тих, тревожен вик тя хвана ръката на Профейн, дръпна го навътре и чудото стана. Вратите отново се разтвориха. Фина го приюти в нейното спокойно силово поле. Той внезапно осъзна; тук, засега, неудачникът Профейн може да се движи чевръсто и уверено. През целия път до тях Кук пя Tienes Mi Corazon[8], любовна песен, която бе чул веднъж в някакъв филм.

Те живееха в района на 80-та Улица, между Амстердам авеню и Бродуей. Фина, Кук, майката, бащата и другият брат Анхел. Понякога идваше Херонимо, приятел на Анхел, и спеше на пода в кухнята. Майката веднага хареса Профейн. На него предоставиха ваната.

На другата сутрин Кук го завари да спи там и пусна студената вода.

— Господи, Боже мой! — изкрещя Профейн и се събуди, плюейки вода.

— Човече, трябва да си намериш работа — заяви Кук. — Фина казва така.

Профейн скочи и ръсейки вода хукна да гони Кук из малкия апартамент. В предната стая се спъна в Херонимо и Анхел. Те лежаха на пода, пиеха вино и говореха за момичетата, които щяха да оглеждат този ден в Ривърсайд Парк. Кук избяга ухилен, като непрекъснато подвикваше „Луис Апарисио“. Профейн се озова със забит в пода нос.

— Ще пийнеш ли едно вино? — предложи Анхел.

След няколко часа всички те излязоха, ужасно пияни, и с олюляване се смъкнаха по стълбите на старата къща от кафяв камък. Херонимо и Анхел спореха за това дали на момичетата в парка няма да им е много студено. Тръгнаха на запад по средата на улицата. Небето бе навъсено и облачно. Профейн непрекъснато се блъскаше в паркирани коли. На ъгъла превзеха една сергия за кренвирши и пиха „пина колада“, за изтрезняване. Не помогна. Стигнаха до Ривърсайд Драйв, където Херонимо рухна. Профейн и Анхел го вдигнаха, понесоха го като таран, пресякоха улицата, спуснаха се по възвишението и навлязоха в парка. Бени се препъна в един камък и тримата изпопадаха на земята. Те лежаха върху замръзналата трева, докато група деца в дебели вълнени палта тичаха напред-назад, прескачаха ги и подхвърляха като топка една яркожълта торбичка с боб. Херонимо започна да пее.

— Човече, ето една — обади се Анхел.

Тя приближаваше. Разхождаше неприятен пудел със злобна муцуна. Млада, с дълга коса, която се подмяташе и проблясваше върху яката на палтото й. Херонимо прекъсна песента, подхвърли „Cono“[9] и размърда пръсти. След това продължи, сега вече пеейки на нея. Момичето не забеляза никого от тях, а тръгна към града, ведро и усмихнато на оголените дървета. Очите им я последваха, докато тя се изгуби от поглед.

— Има толкова много… въздъхна Анхел. — Толкова много милиони и милиони момичета. Тук, в Ню Йорк, и в Бостън, където бях веднъж, и в хиляди други градове… Това направо ме отчайва.

— И в Джърси също — добави Профейн. — Аз работих в Джърси.

— В Джърси има колкото си щеш хубави момичета — потвърди Анхел.

— А на пътя всички те бяха в коли — продължи Бени.

— Ние с Херонимо работим в канализационните шахти — рече Анхел. — Под улицата. Там долу няма кой знае какво за гледане.

— Под улицата, — повтори Бени, след цяла минута: — под Улицата.

Херонимо спря да пее и разказа на Профейн за какво ставаше дума. Помни ли той алигаторчетата? Миналата или по-миналата година, хлапетата от цял Нуева Йорк купували тези алигаторчета за домашни любимци. В „Мейсис“[10] ги продавали по петдесет цента парчето и изглежда всяко дете искало да има алигаторче. Обаче скоро им омръзнали. Някои деца изнесли алигаторчетата на улиците, но повечето от тях пуснали в тоалетните чинии. Та именно тези алигаторчета пораснали, изхранвайки се с плъхове и канални нечистотии, и сега щъкали из цялата канализационна система, големи, слепи алигатори-албиноси. Само Бог знаел колко се били навъдили там долу. Някои от тях го ударили на канибализъм, защото всички плъхове в техните райони били вече изядени или избягали от страх.

След канализационния скандал миналата година, кметството проявило загриженост. Обявило, че набира доброволци, които да слизат в канализацията с ловни пушки и да избиват алигаторите. Отзовали се съвсем малко хора и повечето от тях скоро напускали. Двамата с Анхел били там долу три месеца по-дълго от всички други, гордо обяви Херонимо.

Профейн мигом изтрезня.

— Търсят ли все още доброволци? — бавно попита той. Анхел започна да пее. Профейн се претърколи и вторачи свирепо очи в Херонимо. — Хей?

— Ами да. Иска ли питане? — отвърна Херонимо. — Стрелял ли си някога с ловна пушка?

Бени каза да. Изобщо не бе го правил и никога нямаше да го направи, не и на улицата. Но ловна пушка под улицата, под Улицата, в това изглежда не би имало нищо нередно. Съществува вероятността и собственоръчно да се претрепе, но като че ли всичко ще бъде наред. Поне можеше да опита.

— Ще поговоря с господин Цайтсус, шефът — каза Херонимо.

Торбичката с боб увисна за секунда във въздуха, ярка и весела.

— Гледайте, гледайте! — завикаха децата. — Вижте я, как ще тупне!

[1] Кукарачито — паяче, малка хлебарчица (от исп. cucaracha — хлебарка). ↑

[2] No es bueno (исп.) — не е подходящо, не е хубаво. ↑

[3] Меренга, байон — латиноамерикански танци ↑

[4] Maricon (исп.) — педераст, хомосексуалист. ↑

[5] „Блумингдейл“ — голям универсален магазин в Ню Йорк, основан в 1872 г. от братята Джоузеф и Лайман Блумингдейл. Първоначално продавал стоки по занижени цени, от средата на 1960-те става символ на престиж, елегантност и разкош. ↑

[6] Луис Апарисио (р. 1934 Венесуела) — знаменит американски бейзболист. Дебютира в 1956 г. в отбора „Чикаго Уайт Сокс“. Странното е, че още в януари 1956 г. името му вече е известно на някакво нюйоркско хлапе. ↑

[7] Основна база — термин в бейзбола, означаващ мястото на играча с бухалката (батъра). ↑

[8] Tienes Mi Corazon (исп.) — „Имаш сърцето ми“. ↑

[9] Cono (исп.) — вагина, путка. ↑

[10] „Мейсис“ — Верига универсални магазини. В Ню Йорк универсалният магазин „Мейсис“ заема цял квартал между 34-та и 35-та улица, Седмо авеню и Бродуей. ↑

Втора глава
Цялата Шантава Пасмина

I

Към обед Профейн, Херонимо и Анхел прекратиха огледа на момичетата и излязоха от парка да търсят вино. След около час Рейчъл Аулглас, профейновата Рейчъл, мина на път за дома покрай мястото, където те бяха лежали.

Походката й можеше да бъде описана само като някакво подобие на храбро сладострастно пристъпване: сякаш тя бе затънала до очите в снежна пряспа и въпреки това продължаваше да върви, за да отиде на среща с любимия. Рейчъл наближи мъртвата точка на алеята. Подухващият от брега на Джърси вятър леко развяваше сивото й палто. При всяка стъпка високите й токчета почукваха умело и точно върху допирната точка на квадратните плочи по средата на алеята. Половин година в Ню Йорк и се бе научила да прави поне това. През този период бе губила токчета и от време на време самообладание; но сега можеше да минава оттам със завързани очи. Тя продължи да върви така, че токчетата й да удрят точно върху допирните точки на квадратите, просто за да демонстрира високо самочувствие. Пред себе си.

Рейчъл работеше като събеседничка или трудова посредничка в едно бюро по труда в центъра на града; в момента се връщаше от делова среща в Ист Сайд с някой си доктор Шейл Шьонмейкър, пластичен хирург. Шьонмейкър беше висококвалифициран и високоплатен специалист и разполагаше с екип от двама асистенти. Първата личност от тези асистенти бе регистраторка/секретарка/медицинска сестра с невъобразимо срамежлив чип нос и хиляди лунички, до една изваяни от самия Шьонмейкър. Луничките бяха татуирани, момичето беше негова любовница; и благодарение на някаква асоциативна приумица се казваше Ървинг. Другият асистент бе един малолетен гамен на име Тренч, който в интервалите между посещенията на пациентите, за забавление хвърляше скалпели по някаква дървена табелка, подарена на работодателя му от организацията Обединено Еврейско Възвание. Кабинетът действаше в един модерен лабиринт или зайчарник от стаи в жилищен блок, разположен на границата с Немския квартал, между Първо авеню и Йорк авеню. В съответствие с местоположението, от скритата озвучителна система непрекъснато гърмеше немска кръчмарска музика.

Рейчъл бе отишла там в десет часа сутринта. Ървинг й бе разпоредила да чака; тя бе чакала. Тази сутрин докторът бе твърде ангажиран. Приемната е претъпкана, каза си Рейчъл, защото след пластична операция носът зараства за четири месеца. Подир четири месеца щеше да бъде юни; което означаваше, че безброй хубави млади еврейки, — убедени, че ще бъдат напълно подходящи партии за брак, ако не са грозните им носове, — щяха да могат да поемат (всички те с еднакви носни прегради) към курортите на лов за съпрузи.

Това страшно възмущаваше Рейчъл, чиято теория бе, че въпросните момичета се подлагат на пластични операции не толкова вследствие на козметични причини, но поради всеизвестния факт, че кривият нос е традиционен еврейски белег, а във филмите и рекламите чипият нос е признак на БАСП, тоест Бял Англо-Саксонец Протестант.

Тя седеше, чакаше и наблюдаваше минаващите през външната приемна пациенти, без да изпитва особено желание да види Шьонмейкър. Отвъд широката ивица неутрално оцветен мокет, непрекъснато я гледаше със смутени влажни очи младеж с рехава брадичка, която изобщо не можеше да прикрие слабоволевата му челюст. Момиче с увит в марля нос лежеше отпуснато със затворени очи на канапето, наобиколено от родителите му, които шепнешком разискваха нещо за хонорара.

Високо на другата стена, точно срещу Рейчъл, имаше огледало, а под него лавица с часовник от началото на века. Четири златни колонки поддържаха двойния циферблат над плетеница от механизми, покрита с прозрачно шведско оловно стъкло. Махалото не се клатеше, а бе във формата на висящ под часовника хоризонтален диск, задвижван от вертикална ос, която успоредяваше стрелките в шест часа. Дискът правеше четвърт завъртане в едната посока, след това четвърт завъртане в другата, и всяка промяна на направлението на усукване придвижваше интервалния механизъм с един зъбец. Върху диска бяха прикрепени в гротескни пози две златни дяволчета или демончета. Огледалото отразяваше техните движения, а също и високия от пода до тавана прозорец зад гърба на Рейчъл, който показваше клоните и зелените иглички на едно борче. От февруарския вятър клоните непрекъснато потрепваха и се огъваха, а пред тях двете дяволчета изпълняваха своя метрономен танц под вертикалния хаос от златни предавателни механизми, зъбни колелца, пружинки и лостчета, блещукащи игриво и топло, като полилей в танцувална зала.

Рейчъл седеше вторачена в огледалото под ъгъл 45 градуса, така че получаваше изглед от обърнатия към стаята циферблат и към отразената в огледалото обратна страна на циферблата — тук време и обратно време съществуваха съвместно и взаимно се неутрализираха напълно. Имаше ли много такива контролни пунктове, разпръснати по света, може би само в средоточия, подобни на тази стая, която даваше подслон на едно преходно население, състоящо се от несъвършени и недоволни хора? Действителното време плюс фактическото или огледално време бяха ли равни на нула и следователно отговаряха ли на дадено недоразбрано духовно предназначение? Или смисъл имаше единствено огледалото; просто своего рода обещание, че вдлъбването на носовата кост или появяването на някакво по-значително хрущялно образувание върху брадата ще донесе такова нещастие, че оттогава нататък светът на променените хора ще започне да се движи по огледално време; ще функционира и обича на огледална светлина и ще представлява само танц на дяволчета под принадлежащите на века полилеи, докато смъртта не прекъсне безшумно — като угасване на трептящи отблясъци — туптенето на сърцето (музиката на метронома)…

— Госпожице Аулглас! — От входа на Шьонмейкъровата сакристия се усмихваше Ървинг.

Рейчъл взе чантичката, стана и, хвърляйки кос поглед към огледалото, покрай което минаваше, зърна в неговия обхват своята собствена двойница, после прекрачи прага и се озова срещу доктора, отпуснат и враждебен зад неговото бъбрековидно бюро, върху което лежаха сметката и едно индиго.

— Сметката на госпожица Харвиц — поясни Шьонмейкър.

Рейчъл отвори чантичката си, извади топка двайсетачки и ги пусна върху хартиите на бюрото.

— Пребройте ги — подкани го тя. — Това е остатъкът.

— После ще ги преброя — рече докторът. — Седнете, госпожице Аулглас.

— Естър е останала без пукната пара и ужасно се измъчва — започна Рейчъл. — Това вашето е…

… отвратително изнудване — сухо довърши той. — Цигара?

— Имам си мои. — Рейчъл седна на края на стола, отметна падналите върху челото й един-два кичура, потърси цигара.

… Търговия с човешката суетност, — продължи Шьонмейкър, — разпространяване на заблудата, че красотата не е в душата, че красотата може да бъде купена. Да, — ръката му изхвръкна напред с тежка сребърна запалка, тънък пламък, гласът му излая — красотата може да бъде купена, госпожице Аулглас, аз я продавам. Аз дори не възприемам себе си като едно необходимо зло.

— Вие сте ненужен — заяви тя, през ореол от цигарен дим. Очите й блестяха като склоновете на съседни зъбци на трион. — Вие ги насърчавате да се продават.

Той гледаше чувствената извивка на носа й.

— Вие правоверна ли сте? Не. Консервативна[1]? За младежта е несвойствено да бъде консервативна. Родителите ми бяха правоверни. Те, ако не ме лъже паметта, смятаха, че независимо какъв е бащата, ако майката е еврейка, значи и ти също си евреин, защото всички ние произлизаме от майчината утроба. Една дълга, непрекъсната верига от еврейски майки, която ни връща назад във времето чак до Ева.

Тя му хвърли „лицемерен“ поглед.

— Не! — натърти Шьонмейкър. — Ева е била първата еврейска майка, тази, която е дала пример. И от тогава насам нейните дъщери повтарят думите, които тя отправила към Адам: „Адаме, рекла тя, ела тука и опитай този плод.“

— Ха, ха — процеди Рейчъл.

— А какво ще кажете за тази верига, за наследствените черти? Ние преуспяваме, с годините загубваме своята наивност, вече не вярваме, че земята е плоска. Макар и да съществува в Англия един човек, председател на някакво Общество за Плоска Земя, който твърди, че тя е плоска и е обкръжена от ледени прегради, един замръзнал свят, където отиват всички бегълци и никога не се завръщат. Същото е и с Ламарк[2], който поддържа тезата, че ако отрежем опашката на мишката-майка, нейните деца ще бъдат също без опашки. Но това не е вярно, тежестта на научните доказателства е против него, както и всяка направена от спътник фотография на Уайт Сендс[3] или Кейп Канаверал[4] е аргумент против Обществото за Плоска Земя. Това, което сътворявам с носа на някоя млада еврейка, с нищо няма да промени носовете на нейните деца, когато тя стане, както си му е редно, еврейска майка. Е, и по какъв начин съм отвратителен? Променям ли голямата непрекъсната верига? Не. Аз не вървя срещу природата, не продавам никакви евреи. Отделните личности правят каквото искат, но веригата продължава и такива незначителни сили като мен никога няма да вземат връх над нея. Тази верига може да бъде разкъсана само от нещо, което ще промени протоплазмата на зародиша, да речем ядрената радиация. И ще разпродават евреите, може би ще снабдяват бъдещите поколения с по два носа на човек или по нито един, кой знае, ха, ха. Ще разпродадат човешката раса.

Иззад далечната врата долитаха ударите от упражненията на Тренч със скалпела. Рейчъл седеше със здраво стиснати кръстосани крака.

— Но какво става с душите им? — попита тя. — Вие променяте и тях също. Какви еврейски майки ще бъдат те, щом като са такива жени, които могат да накарат едно момиче, противно на желанието му, да подложи своя нос на пластична операция? Върху колко поколения досега сте упражнявали по този начин своите умения, с колко момичета сте играли на добричкия чичо семеен доктор?

— Вие сте доста злобно, а същевременно и много красиво момиче — въздъхна Шьонмейкър. — Защо ми крещите? Аз съм само един пластичен хирург. Не съм психотерапевт. Ала вероятно ще дойде време, когато ще има специални пластични хирурзи, те ще правят мозъчни операции и ще могат да създават от някое момче Айнщайн или да превръщат някое момиче в Елинор Рузвелт. Или дори ще направят хората по-добри. А дотогава как мога да знам какво става вътре в хората. Душата няма нищо общо с веригата.

— Вие създавате друга верига. — Рейчъл полагаше огромни усилия да не закрещи. — Вътрешната промяна създава друга верига, която няма нищо общо със зародишната протоплазма. Вие също можете да създавате външни характерни черти. Можете да предавате и начин на мислене, отношение…

— Вътрешни, външни — усмихна се той. — Непоследователна сте. Неубедителна.

— Бих искала да съм такава — отвърна тя, ставайки. — Често съм имала лоши сънища за хора като вас.

— Накарайте психотерапевта си да ви ги разтълкува — посъветва я Шьонмейкър.

— Вярвам, че не сте престанал да сънувате. — Тя стоеше до вратата, полуобърната към него.

— Банковата ми сметка е достатъчно голяма, тъй че не се обезверявам — увери я Шьонмейкър.

— А един пластичен хирург бил толкова разочарован от живота, че се обесил — подметна Рейчъл, за която бе въпрос на чест да има последната дума на излизане.

Оставяйки зад себе си безволевите бради, кривите носове и лицевите белези на това, за което изпитваше опасението, че е някакво подобие на сближение или причастие, тя изтрополи край отразения в огледалото часовник и излезе навън, на същия вятър, дето брулеше борчето.

Сега, след като бе достатъчно далеч от алеята, Рейчъл вървеше по увехналата, замръзнала трева на Ривърсайд Парк, под оголени дървета и дори още по-солидни скелети на жилищни блокове по Драйв, и мислеше за Естър Харвиц, нейна отдавнашна съквартирантка, която бе спасявала от повече финансови кризи, отколкото и двете можеха да си спомнят. На пътя й бе захвърлена стара, ръждясала бирена кутия; Рейчъл я изрита ожесточено. „Какво е това? — недоумяваше тя. — Така ли е устроен Нуева Йорк, използвачи и прекарани? Шьонмейкър използва моята съквартирантка, тя използва мен. Наистина ли съществува тази дълга гирлянда от измамници и жертви, преебаващи и преебани? И ако съществува, кого преебавам аз?“ Първото име, което й дойде на ум бе на Слаб (от триумвирата Раул-Слаб-Мелвин). Откакто бе пристигнала в този град, тя се бе колебала между Слаб и едно определено отсъствие на снизходителност към всички мъже.

— Както се поставиш, такова ще бъде и нейното отношение към теб — бе отбелязал Слаб.

Това беше в неговото ателие, припомни си тя, още по времето на една от онези идилии между Слаб и Рейчъл, които обикновено предхождаха забежките на Слаб с Естър. Електроснабдителната компания „Консолидейтид Едисън“ току-що бе изключила електричеството и двамата можеха да се гледат само на пламъка от една газова дюза на кухненската печка, който бе разцъфнал в синьо-черно минаре, и превръщаше лицата им в маски, а очите им в безизразни светлинни плоскости.

— Слаб, душицо, няма нищо страшно. Момичето само е закъсало и щом мога да си го позволя, защо не.

— Не! — отсече Слаб и високо на скулата му затанцува тик, или може би светлината от газовата дюза създаваше такова впечатление. — Не! Мислиш, че не разбирам ли? Нужна си й заради парите, които тя непрекъснато крънка от теб, а Естър ти е нужна, за да изпитваш някакво майчинско чувство. Всеки цент, който тя взема от твоето портмоне, добавя още една жица към кабела, дето ви свързва като пъпна връв, и прави по-трудно прерязването й, прави оцеляването на Естър много по-опасно, ако някога изобщо бъде прерязана тази пъпна връв. Колко долара ти е върнала досега?

— Тя ще ги върне — прошепна Рейчъл.

— Разбира се. А сега още 800 долара. За да промени това. — Слаб посочи един малък портрет, опрян на стената до кошчето за отпадъци. Протегна се и го взе, наклони го към синия пламък, за да могат и двамата да го разгледат. „Момиче на купон“. Портретът вероятно бе предназначен да бъде гледан само на въглеводородна светлина. Това бе Естър, облегната на някаква стена, вторачена в човек, който се приближаваше към нея. А изразът на очите й: полужертва, полувластница. — Виж носа й. Защо й е да му променя формата? Със своя нос тя е човешко същество.

— Такова е само творческото виждане на художника — увери го Рейчъл. — Възраженията ти са приемливи единствено от художествена или от социална гледна точка. Какво друго можеш да кажеш?

— Рейчъл, нейната заплата е петдесет долара седмично — изкрещя Слаб. — Двайсет и пет долара отиват за психотерапевта, дванайсет за наема. Остават й тринайсет долара. За кое по-напред, за подмяна на високите токчета, дето ги чупи непрекъснато в решетките на метрото, за червило, обици, дрехи. За храна, от време на време. И сега 800 долара за операция на носа. А после какво още? Мерцедес Бенц 300 SL, оригинал на Пикасо, аборт, какво?

— Естър е точно в график, ако това те интересува — хладно отбеляза Рейчъл.

— Скъпа, — в гласа му внезапно прозвучаха изпълнени с копнеж, съвсем юношески нотки, — ти си добра жена, представителка на една изчезваща раса. Зная, че е редно човек да помага на закъсалите. Но всяко нещо има граници.

Спорът бе продължил, на пресекулки, спокойно, без взаимни сръдни и в три след полунощ бе настъпила крайната фаза — леглото, — за да неутрализират с ласки главобола, който и двамата бяха получили. Нищо не се оправи, изобщо нищо не се оправяше. Това бе още през септември. Сега вече го нямаше марленият клюн, носът стърчеше в горда извивка, създаваща у страничния наблюдател усещането, че сочи нагоре към големия небесен Уестчестър[5], където рано или късно свършваха всички богоизбрани.

Тя излезе от парка, тръгна по 112-та улица и се отдалечи от Хъдзън. Преебаващи и преебани. Вероятно това бе основата, върху която бе изграден целият остров, от дъното на най-дълбоката канализационна шахта, нагоре през улиците, чак до върха на телевизионната антена на Емпайър Стейт Билдинг[6].

Рейчъл прекрачи във фоайето, отправи усмивка към стария портиер; продължи да се усмихва в асансьора и седем етажа нагоре, до апартамент 7 Г, у дома, хо, хо. Първото нещо, което видя през отворената врата, бе думата КУПОН, надраскана върху стената на кухнята и придружена от нарисуваните с молив карикатури на членовете на Цялата Шантава Пасмина. Хвърли чантичката си на кухненската маса, затвори вратата. Карикатурите бяха творение на Паола Мистрал, третата съквартирантка. Която също бе оставила бележка на масата. „Уинсъм, Каризма, Фу и аз. Музикален клуб Нота V[7], Маклинтик Сфиър. Паола Мистрал.“ Нищо друго, освен собствени имена. Това момиче живееше със собствени имена. Личности, места. Никакви предмети, вещи. Някой да й е разказвал за предметите или вещите? А Рейчъл като че ли не се интересуваше от нищо друго, освен от вещите. Сега най-важен бе носът на Естър.

Под душа тя запя сантиментална любовна песен с необикновено страстен майчински глас, който облицованото с керамични плочки помещение многократно усилваше. Рейчъл знаеше, че този глас озадачава хората, защото идваше от едно толкова дребно момиче:

Мъжът за друго май не го бива

Освен да хойка на провала

Ако ще и в бардак да живее

Пак ще митка неуморно

Та дано чукне нещо чуждо

И тъй всякак ще дивее

Само за да те в леглото бутне

Аз обаче съм момиче свестно

Минала съм през какво ли не

И не се хващам тъй лесно.

Та ще ти бъде много трудно

Да намериш друга като мен

Защото…

Скоро светлината в стаята на Паола започна да се процежда от прозореца навън, нагоре по вентилационната шахта и в небето, придружена от подрънкване на бутилки, шуртене на кранове, шум от пусната вода в тоалетната. И след това от почти недоловимите звуци, издавани от дългата коса, която Рейчъл вчесваше.

Когато тя излизаше, гасейки пътьом всички лампи, стрелките на поставения до леглото на Паола Мистрал часовник със светещ циферблат доближаваха шест часа. Никакво цъкане: часовникът беше електрически. Минутната стрелка се движеше невидимо. Но скоро тя мина дванайсет и започна да се спуска в долната половина на циферблата; сякаш бе проникнала под повърхността на огледало и сега трябваше да повтори в огледалното време това, което бе правила в половината на реалното време.

[1] Авторът визира отделните течения в юдаизма: правоверният (ортодоксален) юдаизъм и последвалият го, и в много отношения сходен на него консервативен юдаизъм, отстояват спазването на законите на Тора — за разлика от реформисткия юдаизъм, отхвърлящ повечето от традиционните ритуали и забрани и проповядващ, че главното в юдаизма е вярата в единния Бог. ↑

[2] Жан Ламарк (1744 — 1829) — френски естествоизпитател и теоретик на еволюцията от преддарвиновата епоха. ↑

[3] Уайт Сандс (Белите Пясъци — англ.) — ракетен полигон, разположен между градовете Аламогордо и Лас Крусес в южната част на щата Ню Мексико. На Уайт Сандс през юли 1945 г. е проведен първият ядрен опит, а след това изпитание на ракети с голям обсег. ↑

[4] Кейп Канаверал: източният изпитателен полигон на САЩ и космически център „Кенеди“ — разположен в източната част на полуостров Флорида. ↑

[5] Уестчестър — окръг в щата Ню Йорк на източния бряг на р. Хъдзън, северно от град Ню Йорк. Един от най-богатите и с най-високи доходи на глава от населението в САЩ в средата на ХХ век. ↑

[6] Знаменит 102-етажен небостъргач в Ню Йорк на Пето авеню, построен в 1931 г. ↑

[7] „Нота V“ — названието на този клуб, освен алюзиите към V., отпраща към два известни джазови клуба, разположени в нюйоркския квартал Гринич Вилидж — „Half Note“ и „Five Spot“ (тъй като V означава също и римската цифра „пет“). ↑

II

Подобно на неодушевен механизъм, купонът все пак започна да набира темпо и да се разпуска като часовникова пружина към ъглите на шоколадената стая, в търсене на известно разхлабване на собствената си напрегнатост и установяване на някакво равновесие. Почти в центъра на стаята Рейчъл Аулглас се бе свила върху чамовия под и краката й просветваха бледо през черните чорапи.

Тя несъмнено бе извършила хиляди свещенодействия върху очите си, които в момента притежаваха своя собствена омара и не им бе необходим полупрозрачния воал на цигарения дим, за да изглеждат чувствени и загадъчни. Ню Йорк трябва да е бил за нея град на изпарения и мъгли, неговите улици са представлявали алеи към преддверието на ада, а населяващите го тела са изпълнявали ролите на духове. Димът като че ли бе пропил гласа и движенията й; правеше я още по-истинска, подчертаваше още повече присъствието й, сякаш думите, погледите и леките непристойности можеха само за известно време да бъдат приглушени и обуздани, като цигарен дим в дългата й коса; да останат там безполезни, докато тя ги освободеше, случайно и несъзнателно, с едно отмятане на главата.

Седнал на мивката, световният авантюрист Стенсъл Младши раздвижи лопатките си като криле. Рейчъл бе с гръб към него. През отворената врата на кухнята той виждаше сянката на гръбнака й, с неговите трапчинки и издатини, виеща се надолу като по-тъмночерна змия по протежение на черния й пуловер; следеше леките движения на главата и косата й, докато тя слушаше.

Стенсъл бе решил, че Рейчъл го недолюбва.

— Не ми харесва как той гледа Паола — бе споделила тя с Естър. Която, разбира се, веднага бе предала думите й на Стенсъл.

Но в това нямаше нищо сексуално, истината лежеше далеч по-дълбоко. Паола беше малтийка.

Роден в 1901, годината, в която кралица Виктория умряла, Стенсъл се бе появил на този свят точно навреме, за да стане дете на века. Израснал без майка. Бащата, Сидни Стенсъл служил в Министерството на външните работи на своята страна, мълчаливо и компетентно. Никакви факти за изчезването на майката. Умряла при раждане, избягала с друг мъж, самоубийство: пропадане по някакъв начин, достатъчно мъчителен, за да се въздържа Сидни от каквото и да е споменаване за това в цялата налична кореспонденция със своя син. Бащата умрял в 1919 година, при неизяснени обстоятелства, когато разследвал юнските вълнения в Малта.

Една привечер в 1946 година, синът, бе седял с маркиза ди Киаве Льовенщайн[1] пред нейната вила на западния бряг на Майорка. От Средиземно море ги отделяли каменните перила на терасата. Слънцето залязвало сред плътни облаци и превръщало цялото видимо небе в перленосива пелена. Вероятно се чувствали като последните две божества, последните обитатели на залятата от водата земя; или може би… но защо да гадаем, а и няма да бъде честно да подсказваме. Така или иначе се разиграла следната сцена:

Маркизата: Значи, налага се да заминете?

Стенсъл: Стенсъл трябва да бъде в Люцерн преди края на седмицата.

Маркизата: Никак не са ми приятни тайните операции, предшестващи военните действия.

Стенсъл: Това не е шпионаж.

Маркизата: Какво е, тогава?

(Стенсъл усмихнат гледа здрача.)

Маркизата: Толкова сте потаен.

Стенсъл: С кого, маркизо? Дори не и със себе си. Това място, този остров: цял живот Стенсъл не е правил нищо друго, освен да пътува от остров на остров. Причина ли е това? Нужно ли е да има причина? Да ви каже ли Стенсъл: той не работи за никакъв Уайтхол[2], никакъв мислим Уайтхол, с изключение, ха, ха, с изключение на мрежата от бели зали в собствения му мозък: тези еднообразни коридори, които той поддържа грижливо изметени, спретнати и подредени за случайно гостуващи агенти. Пратеници от зоните на разпънатото на кръст човечество, от приказните области на човешка любов. Ала на кого служи той? Не и на себе си: това би било безумие, безумието на някой самопровъзгласен пророк…

(Следва продължителна пауза, докато идващата до тях през облаците светлина отслабне или се разреди, за да ги залее, немощна и грозна.)

Стенсъл: Стенсъл достигна пълнолетие три години след смъртта на баща си, стария Стенсъл. Част от наследството, което получи тогава, представляваше множество подвързани с телешка кожа дебели ръкописни книги, деформирани от влажния въздух на различни европейски градове. Неговите дневници, неговият неофициален журнал, отразяващ кариерата на един агент. Под „Флоренция, април, 1899 година“ е записано едно изречение, младият Стенсъл го е запомнил: „Зад и във V. се крие много повече, отколкото някои от нас са подозирали. Не кой, а какво: какво е тя? Да не дава Бог някога да бъда заставян да напиша отговора, нито тук, нито в какъвто и да е официален доклад.“

Маркизата: Жена?

Стенсъл: Друга жена.

Маркизата: Нея ли преследвате? Нея ли търсите?

Стенсъл: Още малко и ще попитате дали Стенсъл мисли, че тя е негова майка. Абсурден въпрос.

От 1945 година насам Хърбърт Стенсъл бе водил съзнателна кампания на привикване без сън. Преди 1945 година той бе мързелив и приемаше съня като един от даровете на живота. Времето между войните бе прекарал необвързан, с несигурен източник на доходи тогава, както и сега. Сидни не му бе оставил в наследство много под формата на лири и шилинги, но във всеки град на западния свят бе създавал доброжелателно отношение сред хората от своето поколение. Тъй като поколението на Стенсъл Старши все още продължаваше да вярва в Семейните Ценности и Добродетели, това означаваше благоприятна перспектива за младия Стенсъл. Той не бе живял през цялото време на чужд гръб: бе работил като крупие в южна Франция, надзирател на плантация в Източна Африка, управител на публичен дом в Гърция; и няколко държавни служби в родината. За попълване на доходите бе разчитал на покера в долнопробните кръчми — с променлив успех, в интерес на истината.

В тази пауза между царствата на смъртта, Хърбърт просто бе свързвал двата края, а бащините си дневници бе препрочитал само с цел придобиване на по-голяма вещина в угаждането на фигуриращите в завещанието „личности за контакт“, които винаги имаха предвид неговата кръвна връзка с баща му. На изреченията за V. изобщо не бе обръщал внимание.

В 1939 година той бе в Лондон, работеше във Форин Офис[3]. Септември дойде и отмина: сякаш някакъв непознат човек, разположен извън границите на съзнанието, разтърсваше Стенсъл. Той не държеше особено много да се събуди; но осъзна, че ако не отвори очи, скоро ще спи сам. Тъй като бе с общителен характер, Хърбърт предложи своите услуги. Изпратиха го в Северна Африка, на някаква неясно формулирана мисия като шпионин/преводач/свръзка и той пътуваше непрекъснато, заедно с останалите, от Тобрук до Ел Агейла, после назад през Тобрук до Ел Аламейн и отново обратно до Тунис. Към края на този период Стенсъл бе видял много повече трупове, отколкото би желал. След извоюването на мира, известно време Хърбърт кокетираше с идеята да възобнови своето предвоенно сомнамбулиране. Веднъж седеше в едно кафене в Оран (често посещавано от бивши американски войници, предпочели все още да не се завръщат в Щатите) и лениво прелистваше дневника от Флоренция, когато изреченията за V. придобиха своя собствена светлина.

— V. като виктория, победа — закачливо бе подсказала маркизата.

— Не. — Стенсъл бе поклатил глава. — Може би Стенсъл е бил самотен и имал нужда от нещо за компания.

Каквато и да бе причината, той почна да забелязва, че сънят отнемаше време, което би могло да бъде оползотворено в действие. Непредсказуемите му преди войната движения бяха отстъпили място на едно-единствено значително придвижване от инертност към, ако не енергичност, то поне действия. Работата, преследването — защото Хърбърт търсеше V. — изобщо не се явяваше средство за възхвала на Бога и на собственото благочестие (както вярват пуританите), и за Стенсъл бе мрачна, лишена от радост; съзнателно приемане на неприятното, единствено защото съществуваше V., която трябваше да бъде открита.

А когато я намереше, какво тогава? Само това, че ако в Стенсъл бе останала изобщо някаква любов, тя се насочи изцяло навътре в него самия, към това придобито усещане за одушевеност. След като го бе открил, Хърбърт много трудно би могъл да го изпусне и да се лиши от него, то му бе твърде скъпо. За да го поддържа, той трябваше да търси V.; но ако я намереше, къде другаде би могъл да отиде, освен да се завърне към полусъзнателното състояние? И така, Хърбърт опитваше да не мисли за какъвто и да е край на търсенето. Възнамеряваше да се придържа към стратегията на приближаване и тактично изчакване настрана.

Тук в Ню Йорк, чувството за безизходност се бе изострило. Той бе отишъл на купона по покана на Естър Харвиц, чийто пластичен хирург Шьонмейкър притежаваше едно важно парченце от пъзела V., но се преструваше, че не знае това.

Стенсъл бе готов да чака. Беше се нанесъл в апартамент с нисък наем в района на 30-та Улица (Ист Сайд), временно освободен от египтолога Бонго-Шафтсбери, син на един познат на Сидни египтолог. Двамата били противници някога, преди първата война, и същото се отнасяше до Сидни и много от настоящите „свръзки“; което несъмнено бе странно, ала твърде удачно за Хърбърт, защото умножаваше възможностите му за препитание. През изминалия месец той използуваше апартамента като временен пристан, открадвайки по малко сън между безкрайните посещения, които правеше на другите си „свръзки“; една съвкупност, включваща в последно време все повече и повече синове и приятели на оригиналите. С всяка стъпка чувството за „кръвна връзка“ отслабваше. Стенсъл ясно си представяше деня, когато щяха просто да го изтърпяват. Стигнеше ли се до такова положение, той и V. щяха да останат съвсем сами, в един някак сляп за тях двамата свят.

Дотогава, за убиване на времето той можеше да чака Шьонмейкър; и краля на мунициите Чиклиц, и лекаря Айгенвалю (епитети с типичен произход от времето на баща му, въпреки че Сидни не бе познавал лично нито един от тях). Изнервящ, бездеен период и Стенсъл бе напълно наясно с това. Един месец бе твърде дълъг срок за престой в което и да е населено място, освен ако там нямаше нещо реално за издирване. Той бе започнал да скита из града, безцелно, в очакване на съвпадение. Никакво съвпадение не произтече. Стенсъл се бе вкопчил в поканата на Естър, с надеждата да попадне на някаква сламка, диря, следа, загатване. Но Цялата Шантава Пасмина не можеше да предложи нищо.

Собственикът на апартамента изглежда се явяваше изразител на едно общо за всички тях преобладаващо настроение. Той сякаш бе самият Стенсъл отпреди войната и представи на Стенсъл едно ужасяващо зрелище.

Фъргюс Максолидян, евреин от ирландско-арменски произход и универсален човек, претендираше, че е най-мързеливото живо същество в Нуева Йорк. Творческите му начинания, всичките недовършени, се простираха от каубойски роман в бели стихове, до стена, която бе изтръгнал от една кабинка на мъжките тоалетни в гара „Пенсилвания“ и представил на художествена изложба като „готов експонат“, както са го наричали дадаистите в миналото. Отзивите на критиците не бяха ласкави. Фъргюс толкова се омързеливи, че единствената му дейност (с изключение на животоподдържащите) бе веднъж седмично да се бъзика около кухненската мивка с колби, реторти, батерии, солени разтвори. Произвеждаше водород; с него пълнеше един здрав зелен балон, на който бе написана голяма буква Z. Всеки път, когато имаше намерение да спи, той привързваше с канап балона за стълбеца на кревата и това бе единственият признак, по който гостите можеха да разберат дали Фъргюс е в будно или спящо състояние.

Другото му забавление бе гледането на телевизия. Той бе измайсторил един хитър мързелив ключ, който получаваше сигнали от два електрода, закрепени от вътрешната страна на китката на ръката му. Когато Фъргюс изпадаше под определено ниво на будност, съпротивлението на кожата му се повишаваше над предварително зададената величина и задействуваше ключа. По този начин Фъргюс се бе превърнал в приставка към телевизора.

Останалите от Пасмината споделяха сходна летаргия. Раул пишеше за телевизията, старателно запомняше и мрачно се възмущаваше от всички фетишизирани от спонсорите неща в тази индустрия. Слаб рисуваше на спорадични пориви, определяйки себе си като Кататоничен Експресионист[4], а своите творби за „предел на некомуникативността“. Мелвин свиреше на китара и изпълняваше прогресивни фолклорни песни. Стилът на Пасмината би трябвало да бъде познатият — бохемски, творчески, с претенции за артистичност — обаче бе дори още по-отдалечен от действителността, романтизъм в своя най-краен упадък; представляващ само една изчерпана интерпретация на мизерията, недоволството и артистичната „душа“. Защото печалният факт бе, че болшинството от тях работеха за прехраната, а темите за разговорите си вземаха от списание „Тайм“ и други подобни нему печатни издания.

Навярно единствената причина за оцеляването им, мислеше Стенсъл, се криеше във факта, че те не бяха сами. И никой друг, освен Бог, нямаше реална представа още колко такива като тях съществуваха на света, с парниково чувство за време, непознаващи живота и оставени на произвола на Съдбата.

Тази вечер купонът като такъв бе разделен на три части. Фъргюс, приятелката му и още една двойка отдавна се бяха оттеглили в спалнята с дамаджана вино; бяха заключили вратата и оставили Пасмината да прави каквото може за постигането на хаос в останалата част от апартамента. Мивката, възседната понастоящем от Стенсъл, щеше да се превърне в площадка, на която да кацне Мелвин: той щеше да свири на своята китара и още преди полунощ в кухнята щяха да се развихрят хороводи и африкански танци на плодородието. Лампите във всекидневната щяха да угасват една след друга, на грамофона-автомат щяха да се въртят и повтарят отново и отново до безкрай струнните квартети на Шьонберг[5] (пълна сбирка); цигарите щяха да просветват из стаята като сигнални огънчета, а развратната Деби Сенсей (например) щеше да лежи на пода, галена от Раул или да речем от Слаб, докато тя опипваше крака на някой друг младеж, седнал на кушетката с нейната съквартирантка — и тъй нататък, в нещо като празник на любовта или въртележка. Щяха да бъдат чупени мебели и разливано вино; Фъргюс щеше да се пробуди за малко на другата сутрин, да огледа опустошението и натъркаляните из апартамента останали гости, да ги изгони с ругатни и псувни и отново да легне.

Стенсъл раздразнено сви рамене, слезе от мивката и намери своето палто. На излизане се сблъска с група от шестима: Раул, Слаб, Мелвин и три момичета.

— Хей, човече — подвикна Раул.

— Виж каква гледка — Слаб махна с ръка да посочи развихрящия се купон.

— После — отвърна Стенсъл и излезе.

Момичетата стояха безмълвни. Те бяха нещо като временни компаньонки и съответно заменяеми. Или поне биха могли да бъдат заменени.

— О, да! — възкликна Мелвин.

— Жилищните комплекси превземат света — заяви Слаб.

— Ха, ха — изсмя се едно от момичетата.

— Млъкни! — отсече Слаб и подръпна шапката си. Той винаги носеше шапка, навън или вътре, в леглото или мъртво пиян. И костюми а ла Джордж Рафт[6], с огромни остри ревери. Ризи с остри, колосани, отворени яки. Раменете на саката с подплънки, заострени: той целият бе остър. Само не и физиономията му, забеляза момичето: тя бе доста нежна, като лице на развратен ангел — къдрава коса, червени и морави кръгове преплитащи се по два — по три под очите му. По-късно вечерта момичето щеше да целува тези тъжни кръгове под очите му.

— Извинявай — прошепна тя, отдалечавайки се към пожарната стълба. Погледна от прозореца към реката, но видя само мъгла. Една ръка докосна гърба й, точно на мястото, което всеки познат й мъж намираше, рано или късно. Тя изпъна гръб и събра лопатки, обръщайки към прозореца стегнатите си гърди, които внезапно бяха станали ясно забележими. Виждаше неговото отражение, което наблюдаваше тяхното отражение. Обърна се. Той започваше да поруменява. Късо подстригана коса, вълнен костюм меланж „Харис“. — Аха, ти си нов тук — с усмивка отбеляза тя. — Аз съм Естър.

— Казвам се Брад. — Той целият пламна и беше много симпатичен. — Извинявай, стреснах те.

Естър почувствува инстинктивно: той ще бъде добричък и хрисим като току-що дипломирано момче от някой колеж на Бръшляновия Съюз, което знае, че до края на живота си ще бъде все студентче. Но ще продължава да усеща, че нещо му липсва и затова ще гравитира из периферията на Цялата Шантава Пасмина. Ако е административен ръководител, ще се занимава с литературно творчество. Ако е инженер или архитект, ще рисува или ще прави скулптури. Ще заема някакво неустановено положение, ни тук ни там, ще осъзнава и почти ще разбира, че получава най-лошото от двата свята, но никога няма да спре да се чуди защо трябва да има неустановеност или даже съществува ли такава изобщо. Ще свикне да бъде объркан човек и ще продължи играта, ни риба ни рак, докато се разцепи от постоянното напрежение и после ще бъде унищожен. Тя зае четвърта балетна позиция, раздвижи гърди под ъгъл 45 градуса към неговото полезрение, насочи нос към сърцето му, погледна изпод ресници.

— Откога си в Ню Йорк?

Пет-шест бродяги бяха застанали пред прозорците на Музикален Клуб „Нота V“, гледаха навътре и замъглява стъклата с дъха си. От време на време някой младеж с вид на студент, обикновено придружен от приятелката си, излизаше през шарнирната врата и те, наредени един след друг по тесния тротоар на тази къса отсечка от квартал „Бауъри“, просеха от него цигара, пари за билет за метрото, за бира. Цяла нощ февруарският вятър щеше да фучи по широкия улей на Трето авеню и да ги засипва с какво ли не: смазочно масло, утайки и стружки, изхвърляни от струга наречен Ню Йорк.

Вътре Маклинтик Сфиър праскаше суинг с пълно напрежение и всеотдайност. Кожата му бе твърда, сякаш бе част от черепа. Зелената светлина от малкия прожектор открояваше ясно и отчетливо всяко отделно косъмче и веничка по лицето му. От двете страни на долната му устна, вдълбани от натиска на мундщука, дълбоко се очертаваха двойни бръчки, наподобяващи продължения на мустаците му.

Той надуваше алт-саксофон от слонова кост с платик №4½ и такъв звук никой не бе чувал преди. Преобладаваха обичайните разногласия: студентите не го харесваха и обикновено си тръгваха по средата на втората серия от изпълнения. Музикантите от други групи, които имаха свободна вечер или дълга пауза в своите ангажименти в съседни райони на града, слушаха внимателно и опитваха да го харесат. „Още мисля“ — отговаряха те, ако някой им зададеше въпроса дали го одобряват. Всички около бара изглеждаха така, сякаш музиката им допада, в смисъл че я разбират, одобряват, придават й особено значение: но това навярно бе само защото навсякъде хората, които предпочитат да стоят до тезгяха, имат загадъчен вид.

До края на барплота на клуб „Нота V“ има една маса, на която клиентите по правило оставят празните бирени бутилки и чаши, но ако бъде заета достатъчно рано, никой не възразява и келнерите обикновено са твърде ангажирани, за да гонят седналите около нея. В момента масата бе заета от Уинсъм, Каризма и Фу. Паола бе отишла в дамската тоалетна. Всички мълчаха.

Квартетът на подиума не включваше пиано: състоеше се от контрабас, барабани, Маклинтик и един открит от него в Озаркс младеж, който свиреше на ловджийски рог в тоналност „фа“. Барабанистът беше оркестрант, избягващ пиротехническите ефекти и това дразнеше студентската публика. Контрабасистът бе дребен и злобен на вид, с жълти очи и зеници като връхчета на карфици. Той говореше на своя инструмент. Контрабасът бе по-висок от него и като че ли много не го слушаше.

Ловджийският рог и алт-саксофонът имаха пристрастие към секстите и миньорните кварти и когато започваха да свирят по такъв начин, сякаш се разразяваше бой с ножове или истинска война: звукът беше хармоничен, но въздухът сякаш бе изпълнен с противоречия. Солата на Маклинтик Сфиър бяха нещо съвсем различно. В заведението имаше някои хора, предимно пишещи за „Даунбийт“[7] или съчинители на рекламни анотации за обложките на музикални албуми, които изглежда смятаха, че Маклинтик свири без изобщо да се съобразява със смяната на акордите. Те говореха многословно за соул музика, за антиинтелектуалното и за възраждащите се ритми на африканския национализъм. Това е една нова концепция, твърдяха те, а някои от тях казваха: „Пилето[8] е живо“.

Откакто душата на Чарли Паркър се бе разтворила във враждебния мартенски вятър преди почти година, за него бяха изговорени и написани много глупости. Още повече щяха да последват, а и днес продължават да ги пишат. Той бе най-великият алт-саксофонист на следвоенната сцена и когато я напусна, обезумелите брадатковци бяха завладени от някакво странно отрицателно желание — съпротива и отказ да приемат окончателния, отрезвяващо неподправен факт — да пишат по стените на станциите на метрото, по тротоарите и в писоарите опровержението: „Пилето е живо“. Тъй че сред посетителите на Музикален Клуб „Нота V“ тази вечер, по скромни пресмятания имаше едни отвеяни 10%, които не бяха научили новината и виждаха в Маклинтик Сфиър нещо като превъплъщение.

— Той свири всичките ноти, които Пилето пропускаше — прошепна някой пред Фу.

Фу изигра пантомима: направи се, че чупи бирена бутилка в ръба на масата, забива я в гърба на говорещия и я завърта.

Наближаваше време за затваряне, последната серия изпълнения.

— Вече трябва да си ходим — отбеляза Каризма. — Къде е Паола?

— Ето я, идва — отвърна Уинсъм.

Навън вятърът бе в състояние на постоянно веселие. И продължаваше да духа.

[1] Буквалният превод (от итал. и нем.) на титлата и името е: „Жената, която държи ключа за клетката на лъва“. ↑

[2] Уайтхол — улица в Лондон с правителствени учреждения. Прен. — британското правителство. Букв. (англ.) — бяла зала. ↑

[3] Форин Офис — министерство на външните работи на Великобритания. ↑

[4] От кататония — форма на шизофренията. ↑

[5] Арнолд Шьонберг (1874 — 1951) — австрийски композитор. В 1934 г. емигрира в САЩ, а в 1941 г. получава американско гражданство. Един от основоположниците и най-виден представител на съвременната класическа музика. След кратко увлечение по Вагнеровия романтизъм, се обръща към експресионизма и постепенно разработва собствена дванайсеттоннва система на атоналната музика — додекафония. (Шьонберг задължава Томас Ман, който описва тази система в романа „Доктор Фаустус“, да помества на първата страница на всяко издание на романа уведомление, че додекафоническата система е духовна и интелектуална собственост на Шьонберг, т.е. първият копирайт на музикално произведение в художествен текст.) Системата на Шьонберг развиват неговите ученици (Антон фон Веберн и Албан Берг) и към нея се придържат множество съвременни композитори. Ако биват изпълнявани всичките струнни квартети на Шьонберг от струнен квартет Ре-мажор (1897 г.) до струнен квартет №4 (1936 г.), ентропията ще нараства. ↑

[6] Джордж Рафт (1895 — 1980) — американски киноактьор. Става известен през 1930-те в роли на гангстери и „типични американци“; играе ролята на детектива Нед Бомонт в първата екранизация на романа Д. Хамет „Стъкленият ключ“ (1935, реж. Ф. Тътъл). През 1950-те преминава към характерни роли (гангстерът Коломбо Белите Гети в комедията „Някои го предпочитат горещо“). През цялата си кариера е бил свързан с мафията — според слуховете филмът „Белязаният“ (1932), в който Рафт играе един от гангстерите, бил пуснат на екран едва след като Ал Капоне преговаря с режисьора Хауърд Хокс. ↑

[7] „Даунбийт“ — първото американско списание посветено на джаза, започнало да излиза в 1934 г. ↑

[8] Пилето — прякор на прочутия американски саксофонист Чарли Паркър (1920 — 1955), един от създателите (заедно с Дизи Джилеспи и Телониус Монк) на стила „бибоп“. ↑

Трета глава
В която артистът трансформатор Стенсъл извършва превъплъщения осем на брой

Каквото се широко разтворените женски бедра за развратника, полетите на мигриращите птици за орнитолога, работната пластинка на ножа за стругаря, същото беше буквата V за младия Стенсъл. Поне веднъж седмично той сънуваше, че това е било сън, но ето, пробужда се и открива, че преследването на V. в края на краищата е било просто едно научно търсене, интелектуално приключение в традицията на „Златната клонка“[1] или „Бялата богиня“[2].

Но скоро той се пробуждаше за втори път, вече наистина, за да стигне отново до неприятното откритие, че провежданото от него издирване в действителност изобщо не е спирало да бъде все същото лековерно, прозаично търсене; V. представлява, общо взето неопределено, похотлива самка подгонена като елен, заек или сърна, преследвана като отживяла или странна или забранена форма на сексуална наслада. А палячото Стенсъл, окичен с подрънкващи звънчета, подскача някъде подир нея и размахва дървено остенче-играчка. Единствено за собствено забавление.

Възражението, което той бе отправил към маркиза ди Киаве Льовенщайн: „Това не е шпионаж“, бе и продължаваше да бъде изричано повече от раздразнение, отколкото от някакво желание да докаже своите чистосърдечни подбуди (предполагайки, че естествената среда на V. е обсадното състояние, Стенсъл бе дошъл на Майорка направо от Толедо, където бе прекарал цяла седмица в нощни разходки из мавританската крепост, задаване на въпроси и колекциониране на безполезни чужди спомени). Искаше му се всичко това да бъде почтено и принципно като шпионирането. Ала тъй или иначе в неговите ръце традиционният инструментариум и съответните схващания неизменно биваха използвани за дребнави цели: плащът — за увиване на мръсно бельо; кинжалът — за белене на картофи; досиетата — за запълване на скучните неделни следобеди. И което бе най-лошо, дегизирането като такова не произтичаше от безспорна професионална необходимост, а бе само една хитрост, просто за да намали своята заинтересуваност от преследването, да отклони към различни „превъплъщения“ известна част на болката от дилемата.

Хърбърт Стенсъл, подобно на малките деца на определен етап на развитие и на Хенри Адамс[3] във „Възпитанието“, както и на някои подбрани монарси от незапомнени времена, винаги говореше за себе си в трето лице единствено число. Това помагаше на „Стенсъл“ да изглежда като единствен и неповторим сред пълен набор от самоличности. Основния метод той наричаше „насилствено преместване на личността“, а това не е съвсем същото като „да видиш гледната точка на другия“; защото включваше например носенето на дрехи, с които Стенсъл не би желал да го видят дори и мъртъв, консумирането на храни, от които на Стенсъл би му се затъкнало гърлото, пребиваване в непознати квартири, посещения на нетипични за Стенсъл барове и кафенета; всичко това със седмици наред; и защо? За да продължава да бъде Стенсъл на мястото си: тоест в трето лице единствено число.

И така около всяко отделно зрънце от досието се бе развила седефена маса от заключения, поетическа волност, насилствено преместване на личността в едно минало, което той не помнеше и в което изобщо нямаше никакво основание да навлиза, изключвайки, разбира се, непризнатото от никого право на страстно творческо желание или историческо безпокойство. Той полагаше най-старателни и безпристрастни грижи за всяка отделна мида от своята подводна ферма, обикаляше непохватно своя провесен на колчета резерват в дъното на залива, внимателно избягваше малката тъмна дълбина точно посред култивираните стриди, където Бог знае какво живееше: лобното място на баща му, остров Малта, за който Хърбърт нямаше абсолютно никаква представа и където кракът му изобщо не бе стъпвал, понеже нещо там го държеше на разстояние, отблъскваше, плашеше.

Веднъж в апартамента на Бонго-Шафтсбери, докато придрямваше привечер на канапето, Стенсъл извади единствения сувенир от малтийската авантюра на стария Сидни, каквато и да бе била тя. Пъстра четирицветна пощенска картичка, батална фотография от вестник „Дейли мейл“, показваща взвод фустанелести потни шотландци от Гордънския полк помъкнали носилка, на която лежеше огромен германски сержант с дълги къделести мустаци, единият му крак в шина, а на лицето му възможно най-благата усмивка. Посланието на Сидни гласеше: „Чувствувам се стар и същевременно като жертвена девица. Пиши и ме развесели. БАЩА ТИ.“

Младият Стенсъл не бе отговорил, понеже бе осемнайсетгодишен и изобщо не пишеше писма. Това бе част от настоящия лов: как се бе почувствувал, когато година и половина по-късно научи за смъртта на Сидни и едва тогава осъзна, че след пощенската картичка нито един от двамата не бе правил опит да се свърже с другия.

Някой си Порпънтайн, колега на баща му, бил убит на дуел в Египет от Ерик Бонго-Шафтсбери, бащата на собственика на този апартамент. А дали въпросният Порпънтайн не бе отишъл в Египет (тъй както старият Стенсъл бе заминал за Малта), оставяйки, може би, писмо на своя син, че се чувствува като някой друг шпионин, отпътувал на свой ред, за да умре в Шлезвиг-Холщайн, Триест, София, където и да е? Апостолска последователност. Те трябва да знаят кога настъпва момента, често бе мислил Стенсъл; но ако смъртта идваше като някакъв последен Боговдъхновен дар, той нямаше как наистина да разбере това. Стенсъл разполагаше само със завоалираното споменаване на името на Порпънтайн в дневниците. Останалото бе превъплъщение и сън.

[1] „Златната клонка“ (1890) — изследване на религиозното поведение на примитивния свят от английския антрополог Джеймс (Джордж) Фрейзър (1854–1941). ↑

[2] „Бялата богиня“ (1948) — изследване на древните митологии от английския поет, романист и литературен критик Робърт Грейвс (1895–1985). ↑

[3] Хенри Брукс Адамс (1838–1918) — американски историк и литератор. В случая става дума за неговата книга „Възпитанието на Хенри Адамс“ (1907) — биографично изследване на неговото културно наследство и критически преглед на епохата, в която е живял. ↑

I

С превалянето на следобеда над площад „Мохамед Али“ започнаха да се събират жълти облаци, които идваха от Либийската пустиня. Напълно беззвучен вятър повя по улица „Ибрахим“ и през площада, донасяйки пустинен хлад в града.

За П. Айьоль, сервитьор в кафенето и развратник-аматьор, облаците сигнализираха дъжд. Единственият му клиент, англичанин, вероятно турист, защото лицето му бе лошо изгоряло от слънцето, бе навлечен с вълнен костюм и палто, и наблюдаваше очаквателно площада. Въпреки че бе седял над кафето си не повече от десетина минути, той вече изглеждаше също такава неизменна част от пейзажа, както и самата статуя на Мохамед Али на кон. Айьоль знаеше, че някои англичани притежават такъв талант. Но те обикновено не биваха туристи.

Айьоль се бе полуизлегнал на един стол близо до входа на кафенето; външно равнодушен, но вътрешно преизпълнен с тъжни и философски размисли. Жена ли чакаше този човек? Колко наивно и глупаво е да се надяваш на някаква романтика или внезапна любов от Александрия. Никой туристически град не даваше лесно такъв подарък. Нужно бе — откога не бе идвал той на юг? дванайсет години? — поне толкова време. Нека се заблуждават и да мислят, че градът е нещо повече от това, което пише за него в пътеводителя „Бедекер“[1]: един отдавна срутен от земетресение и погълнат от морето фар; живописни, но безлики араби; паметници, гробници, модерни хотели. Лицемерен и престорен град; твърде муден — за „тях“ — както самия Айьоль.

Той гледаше как слънцето потъмнява и вятърът раздвижва листата на акациите около площад „Мохамед Али“. В далечината някой викаше едно име: Порпънтайн, Порпънтайн. Името хленчеше из кухите пространства на площада като глас от детството. Още един дебел англичанин, рус, червендалест — не бяха ли еднакви всички северняци? — крачеше надолу по улица „Чериф паша“ във фрак и с тропическа каска два номера по-голяма от необходимото. Приближавайки клиента на Айьоль, той задърдори бързо от двайсетина метра разстояние. Нещо за някаква жена, за консулство. Келнерът сви рамене. Още преди много години бе разбрал, че в разговорите на англичаните няма почти нищо любопитно. Но лошият навик бе останал.

Започна да ръми, мънички капчици, почти като мъгла.

— Hat fingan — изрева дебелият. — Hat fingan kahwa bisukkar, ya weled.[2]

Разделени от масата, две зачервени лица пламтяха от гняв едно срещу друго.

„Merde[3]“, помисли си Айьоль. А към масата:

— M’seu[4]?

— А?! — усмихна се шишкото. — Значи, кафе. Нали разбирате, кафе?

Когато Айьоль дойде с кафетата, двамата разговаряха превзето за някакъв блестящ прием в Консулството тази вечер. Кое консулство? Айьоль можа да различи само имена. Виктория Рен, сър Аластеър Рен (баща? съпруг?). Някой си Бонго-Шафтсбери. Какви смешни имена имаха англичаните. Айьоль остави кафетата и се върна на своето място.

Дебелият искаше да съблазни младата жена Виктория Рен — друга туристка, която пътуваше с баща си, също турист. Но му пречеше любовникът й, Бонго-Шафтсбери. Възрастният англичанин с вълнения костюм — Порпънтайн — беше сводникът. Двамата, които Айьоль наблюдаваше, бяха анархисти и заговорничеха да убият сър Аластеър Рен, влиятелен английски парламентарист. Съпругата на лорда — Виктория — междувременно бе изнудвана от Бонго-Шафтсбери, който знаеше за нейните скрити проанархистки симпатии. Двамата тук бяха вариететни артисти и желаеха да участвуват в едно импозантно представление, режисирано от Бонго-Шафтсбери, който бе дошъл в Александрия да поиска пари за продуцирането му от глупавия парламентьор Рен. Бонго-Шафтсбери щеше да се свърже с Рен посредством очарователната актриса Виктория, любовница на Рен, представяща се като негова съпруга, за да угоди на английския култ към благоприличието. Тази вечер Дебелака и Вълнения щяха с танцова стъпка да влязат ръка за ръка в тяхното консулство да тананикат весела песен, шарейки с очи…

Дъждът се бе сгъстил. Между двамата на масата премина бял плик, върху който бе изобразен шлем. Внезапно този с вълнения костюм скочи на крака като навита кукла и заговори на италиански.

Истерия? Но нямаше слънце. А Вълнения бе започнал да пее:

Pazzo son!

Guardate, come io piango ed imploro…[5]

Италианска опера. На Айьоль започна да му се повдига. Той ги наблюдаваше със страдалческа усмивка. Гротескният англичанин подскочи, потраквайки с токове във въздуха; зае поза с юмрук на гърдите, другата ръка изпъната напред:

Come io chiedo pieta![6]

Дъждът здравата мокреше двамата. Изгорялото от слънцето лице се поклащаше като балон — единственото цветно петно на този площад. Дебелия седеше под дъжда, отпиваше от кафето, и наблюдаваше своя палуващ съучастник. Айьоль чуваше барабаненето на дъждовните капки по тропическия шлем. Най-после Дебелия изглежда се пробуди: стана, захвърли един пиастър и един милем на масата (avare![7]) и кимна на другия, който също се бе изправил и го гледаше. Площадът бе съвсем празен, с изключение на Мохамед Али и коня.

(Колко ли пъти са стояли така: скъсени вертикално и хоризонтално като джуджета, неправдоподобно дребни на фона на някой площад или късен следобед? Ако аргументът на замисъла се основаваше само на настоящия миг, то двамата биха могли да бъдат лесно пожертвани, като леки фигури, в който и да е сектор от шахматната дъска на Европа. И двамата еднакви на цвят, въпреки че единият е застанал диагонално малко по-назад от уважение към своя съучастник, и двамата изучават внимателно паркетите на всяко посолство, следят за най-малките признаци на някакво неопределено усещане за противодействие — покана на обед, любовник, обект на политическо убийство, — търсят в лицето на всяка статуя уверение и доказателство за своето предопределение и, вероятно неудачно, за своето човеколюбие. Дали сега не опитваха да забравят, че всеки площад в Европа, на каквито и части да го разделиш, в края на краищата остава неодушевен?)

Двамата тържествено обърнаха гръб един на друг и тръгнаха в различни посоки, Дебелия обратно към хотел „Хедивал“, а Вълнения — към улица „Расетин“ и турския квартал.

Bonne chance[8], помисли Айьоль. Каквото и да става довечера, bonne chance. Защото повече няма да видя никой от вас, поне това мога да си пожелая. Най-после, унесен от дъжда, той заспа опрян на стената и видя насън някоя си Мариам, предстоящата вечер и арабския квартал…

Водата започна да изпълва по-ниските места от площада, през тях преминаваха обичайните произволни струпвания от взаимнопресичащи се концентрични кръгове. Към осем дъждът понамаля.

[1] Общо название на разнообразни туристически справочници-пътеводители, печатани от немския издател Карл Бедекер (1801–1859), първият от които бил публикуван в 1839 г. в Кобленц. ↑

[2] Hat fingan kahwa bisukkar, ya weled (ар.) — Момче, донеси кафе със захар. ↑

[3] Merde (фр.) — по дяволите, проклятие. ↑

[4] M’seu (фр.) — господине. ↑

[5] Pazzo son! Guardate, come io piango ed imploro… (итал.) — Безумец съм аз! Чуйте моя плач и молбите ми… Първите думи от известната ария от третото действие на операта „Манон Леско“ от Джакомо Пучини. ↑

[6] Come io chiedo pieta! (итал.) — За снизхождение моля. (От същата ария.) ↑

[7] Avare (фр.) — скъперник. ↑

[8] Bonne chance (фр.) — прав ви път, добра сполука, успех. ↑

II

Временно преотстъпеният от хотел „Хедивал“ общ работник Юзеф прекоси улицата тичешком под дъжда и влезе през служебния вход в австрийското консулство.

— Закъсня! — викна Мекнес, шефът на кухненските работници. — И тъй, чадо на хомосексуална камила, за теб остава масата за пунш.

Не е лоша задачата, мислеше Юзеф, докато обличаше бялото сако и сресваше мустаците си. От масата за пунш на мецанина му бе лесно да наблюдава цялото представление: да наднича в деколтетата на по-хубавите жени (най-красиви бяха гърдите на италианките — ах!), да разглежда бляскавото струпване на безброй орденски ленти, звезди и екзотични отличия.

След четвърт час, заел своята удобна позиция, Юзеф можеше да позволи на първата от множеството за тази вечер подигравателни усмивки да накъдри добре осведомената му уста. Нека празнуват, докато могат. Съвсем скоро елегантните тоалети ще станат на парцали, а изящните дърворезби ще бъдат оплискани с кръв. Юзеф беше анархист.

Анархист и то не глупав. Изобщо не бе за подценяване. Той следеше много внимателно текущите събития и оставаше винаги нащрек за всяка новина, която би могла да се окаже благоприятна за предизвикването дори на съвсем незначителен хаос. Тази вечер политическото положение бе обещаващо: сърдар Кичънър[1], най-новият английски колониален герой, точно сега беше на близо 500 километра надолу по Бели Нил и претърсваше джунглата; пълзеше слух, че някой си генерал Маршан[2] също бил там наоколо. Великобритания не желаеше френско присъствие в долината на Нил. Ако възникнеха някакви неприятности, когато двете военни части се срещнеха, външният министър на новосформирания френски кабинет, господин Делкасе[3] най-вероятно щеше да обяви война. А те, както вече осъзнаваше всеки, щяха да се срещнат. Русия щеше да подкрепи Франция, а Великобритания временно бе подновила приятелските отношения с Германия — което означаваше също с Италия и Австрия.

„На добър път. Балонът литва[4]“, както казват англичаните. Юзеф обичаше балоните, навярно защото бе твърдо убеден, че за поддържане на душевното равновесие, всеки анархист или фанатик на унищожението трябва да разполага с определен спомен от детството, по който да изпитва носталгия. Често късно вечер полузаспал, пред прага на съня, той се виждаше как обикаля подобно на луната около някое пъстроцветно свинско черво, надуто от собствения му топъл дъх.

Но сега с крайчеца на очите си: чудо. Как, ако човек не вярва в нищо, би могъл да опише…

Въздушно момиче. Истинско момиче-балон. Като че ли изобщо не докосваше излъскания до огледален блясък паркет. Протягаше празна чаша към Юзеф. Mesikum bilkher, добър вечер; има ли някои други празнини, които желаете да бъдат запълнени, моя английска лейди? Навярно би пощадил такова дете като нея. Ще я пощади ли, наистина? Ако е съдено това да стане сутрин, някоя сутрин, когато всички мюезини мълчат, а гълъбите са отлетели на скрито в катакомбите, ще съумее ли той да се изправи гол в Зората на Небитието и да стори нужното? А погледнато по съвест, длъжен ли е да го направи?

— О! — усмихна се тя: — О, благодаря. Leltak leben. — Нека твоята нощ бяла като мляко да бъде.[5]

„Като корема ти…“, но достатъчно. Тя се отдалечи плавно, леко като дим от пура, издигащ се от голямата зала долу. Бе произнесла „о“ с въздишка, сякаш прималяваше от любов. На стълбите към нея се присъедини едър възрастен мъж с посивяла коса, който приличаше на професионален уличен побойник, натъкмен с фрак.

— Виктория — избоботи той.

Виктория. Кръстена на нейната кралица. Юзеф напразно опитваше да сдържи смеха си. Човек никога не знае какво може да го развесели. Цялата вечер вниманието му периодически щеше да се отклонява към нея. Приятно бе сред всичката тази пищност да има нещо, върху което да се фокусира. Тя определено бе по-различна от другите. И тембърът й се открояваше даже гласът й бе по-лек от всичко останало в нейния свят, извисяваше се заедно с цигарения дим и стигаше чак до Юзеф, чиито ръце лепнеха от пунша с „шабли“, а мустаците му вече представляваха тъжна увиснала плетеница, защото той имаше навика несъзнателно да дъвчи краищата им.

Мекнес наминаваше през половин час, за да го нагрубява. Ако наоколо нямаше хора, които да ги чуват, двамата си разменяха оскърбления, ту предизвикателно арогантни ту безобидни, всички до едно следващи левантинския начин на изразяване, състоящ се в проследяване генеалогията на събеседника назад във времето, и в експромптно създаване, при всяка стъпка или поколение, на все по-чудновати и невероятни родства.

Австрийският консул граф Кевенхюлер-Меч прекарваше твърде много време в компанията на своя руски колега господин де Вийе. Как могат тези двамата така да се шегуват и утре да бъдат врагове, недоумяваше Юзеф. Навярно те са били врагове вчера. Той реши, че държавните служители не са човешки същества.

Юзеф размаха черпака за пунш към отдалечаващия се гръб на Мекнес. Държавен служител значи. А какво е той, Юзеф, ако не държавен служител? Човешко същество ли е? Определено да, преди да бе възприел политическия нихилизъм. Но в качеството си на служител, тук, тази вечер, за „тях“? Все едно че е аплик на стената.

Но това ще се промени, с мрачна усмивка отбеляза Юзеф. Минута по-късно той отново мечтаеше за балони.

Момичето Виктория седеше на най-долното стъпало на стълбището и се явяваше център на любопитна жива картина. До нея бе разположен топчест рус мъж в сбръчкан и силно отеснял от дъжда официален костюм. Изправени срещу тях, на върховете на хоризонтален равнобедрен триъгълник стояха сивокосият мъж, който бе избучал името й, единайсетгодишно момиче в безформена бяла рокля, и още един мъж, чието лице изглеждаше доста загоряло от слънцето. Единственият глас, който Юзеф чуваше, бе на Виктория.

— Сестра ми обича скали и вкаменелости, господин Гудфелоу. — Русият мъж до нея кимна любезно. — Покажи им, Милдред.

Момичето извади от своята чантичка един камък, обърна се и го поднесе първо към компаньона на Виктория и после към червеноликия до нея. Той отстъпи назад, като че смутен. Юзеф помисли, че този човек можеше да се изчервява, когато пожелае и никой нямаше да разбере това. След още няколко думи червеноликият напусна компанията и заподскача нагоре по стълбите, вдигнал пет пръста към Юзеф:

— Khamseh.[6]

Докато Юзеф пълнеше чашите, някой приближи изотзад англичанина и леко го докосна по рамото. Англичанинът рязко се извъртя със свити юмруци и мигновено зае бойна стойка, готов за насилие. Юзеф изви вежди нагоре, едва доловимо. Още един уличен побойник. Откога не бе виждал подобни рефлекси? Такива имаше един осемнайсетгодишен чирак-каменоделец, убиецът Тюфик — може би.

Но този бе около четиридесет и пет годишен. Според Юзеф никой човек няма да поддържа своята форма толкова дълго, освен ако това не го изисква професията му. А коя професия би включвала талант за убиване и такова самообладание на прием в консулство? И то не кое да е, а австрийското консулство.

Англичанинът отпусна ръце и кимна любезно.

— Прекрасно момиче — отбеляза другият. Той бе със сини очила и фалшив нос.

Усмихнат, англичанинът вдигна таблата с петте чаши пунш и тръгна надолу по стълбите. На второто стъпало преплете крака и падна; продължи да се търкаля и подскача, следван чак до най-долното стъпало от звуците на счупено стъкло и разплискан пунш с шабли. На Юзеф му направи впечатление, че той знаеше как да пада. Другият уличен побойник се изсмя, за да прикрие общата неловкост.

— Веднъж в някакъв мюзикхол видях един човек да изпълнява такова падане — прогърмя гласът му. — Но ти го направи много по-добре, Порпънтайн. Наистина.

Порпънтайн извади цигара и запуши, тъй както си лежеше на пода, където бе завършило сгромолясването му.

Горе на мецанина човекът със сините очила надзърна ехидно иззад една колона, свали фалшивия нос, пъхна го в джоба си и изчезна.

Странно сборище. Но Юзеф предположи, че тук има още нещо. Беше ли то свързано с Кичънър и Маршан? Разбира се, че трябва да има някаква причинна връзка. Но… Озадачеността му бе прекъсната от Мекнес, който бе довтасал, за да опише прапрапрадядото на Юзеф като еднокрако куче-мелез на диета от магарешки екскременти, и съответно прапрапрабабата като сифилитична слоница.

[1] Генерал Хорейшо Кичънър (1850–1915) — сърдар (командир — хинди, ар.) на египетската армия от 1890 г., предвождал английската армия в Судан, която в 1898 г. в битката при Омдурман разгромила армията на Халифа (приемник на Махди). ↑

[2] Жан-Батист Маршан (1863–1934) — майор, командващ френския експедиционен корпус по време на описваната Фашодска криза. Произведен в генерал в 1915 г. ↑

[3] Теофил Делкасе (1852–1923) — външен министър на Франция (1898–1905, 1914–15). ↑

[4] „Балонът литва.“ — Английски разговорен израз, означаващ начало на конфликт, или военни действия. ↑

[5] В случая пожеланието представлява сливане (на развален арабски) на два израза: Leiltak sa ’îda (ар.) — „Нека бъде нощта ти щастлива“ и Naharak Lâbân (ар.) — „Да бъде денят ти бял като мляко“. ↑

[6] Пет (араб.). ↑

III

В ресторант Финк[1] цареше спокойствие: клиентите бяха малко. Няколко английски и немски туристи — от стиснатите, при които нямаше смисъл да ходи келнер — седяха разпръснати из залата и вдигаха толкова шум, колкото можеше да се чуе и по пладне на площад „Мохамед Али“.

Максуел Роули-Бъг, с фризирана коса, накъдрени мустаци и изрядни до последната гънчица и конец горни дрехи, седеше в един ъгъл с гръб към стената и усещаше как първите пронизващи болезнени тръпки на паника започваха да подскачат из корема му. Защото под внимателно нагласената черупка на косата, кожата и плата се криеше окъсано сиво бельо и сърце на безделник. Старият Макс беше скитник, при това беден.

Още петнайсет минути, реши той. Ако не се появи нещо обещаващо, отивам в „Юнивер“.

Около осем години по-рано — в 1890-та — след един неприятен инцидент в Йоркшир, той бе преминал границата на страната Бедекер и стъпил на нейна земя. Тогава се казваше Ралф Макбърджес — един млад Лохинвар[2], навлязъл в достатъчно широките по онова време хоризонти на английските вариететни кръгове. Той пееше по малко, танцуваше по малко, разказваше няколко сносни мръсни вицове. Обаче Макс или Ралф имаше един проблем; беше, ако можем така да се изразим, твърде игрив с малките момичета. Специално онова момиче Алис бе демонстрирало на десетгодишна възраст същите компромисни реакции (закачка, игра, тя ще пее — колко забавно), както и нейните предшественички. Но те знаят, мислено повтаряше Макс: колкото и млади да са, те знаят за какво става дума, знаят какво правят. Само че това не ги тревожи особено. Ето защо Макс ясно бе очертал границата на около шестнайсет години — над тази възраст като нескопосани сценични работници се появяваха романтиката, религията, разкаянието и разваляха чистия и неосквернен танц за двама.

Но момичето бе споделило с приятелките си, които й завидяха — поне една от тях бе завидяла достатъчно, за да го раздрънка на пастор, родители, полиция — о, Господи! Какъв конфуз! Въпреки всичко това, Макс дори не бе опитвал да забрави живата картина — гримьорна в театър „Атенеум“ в неголемия град Лардуик-на-Фен. Открити канализационни тръби, в ъгъла окачени изтъркани рокли с пайети. Разчупена куха бутафорна колона от реквизита на романтичната трагедия, която водевилът бе заменил в репертоара. Като легло един сандък за костюми. После стъпки, гласове, много бавно завъртане на топката на бравата…

Тя го бе искала. Даже след това, без сълзи, сред кордон от изпълнени с омраза лица, очите й бяха казали: аз все още го искам. Алис — падението на Ралф Макбърджес. Какво всъщност искаха те, знае ли някой?

Как бе дошъл в Александрия, къде щеше да отиде след Александрия, това малко засягаше туристите. Той беше от онези скитници, които съществуваха, макар и неохотно, единствено в ограничения свят на пътеводителя Бедекер — също тъй характерен топографски белег, както и другите автомати: носачи, келнери, файтонджии, чиновници. Нещо прието за даденост от само себе си. Всеки път, когато той вършеше своята работа — тоест крънкаше храна, напитки или подслон — между Макс и неговия „клиент“ влизаше в действие едно краткотрайно споразумение, по силата на което Макс биваше определян като състоятелен турист, временно затруднен от някаква неизправност в механизма на туристическата агенция „Кук“.

Банална игра между туристи. Те знаеха какъв в действителност е Макс; а замесените в играта участваха по същата причина, поради която се пазаряха в магазините или даваха бакшиш на просяците: това бе неписан закон в страната Бедекер. Макс представляваше едно от дребните неудобства в тази почти идеално уредена туристическа държава. А то прекрасно се компенсираше от „колорита“.

В ресторант „Финк“ настъпи оживление. Макс вдигна очи с интерес. Весели компании пресичаха улица „Росет“, идваха от една сграда, която приличаше на посолство или консулство. Сигурно празненството там бе току-що приключило. Ресторантът бързо се изпълваше. Макс оглеждаше внимателно всеки новодошъл, в очакване на едва забележимото кимване, на сигнала.

Най-после се спря на група от четирима: двама мъже, момиченце и млада дама, която подобно на своята рокля изглеждаше непохватно бухнала и провинциална. Всичките англичани, естествено. Макс имаше своите критерии.

Той също имаше и очи и нещо в тази групичка го обезпокои. След осем години прекарани в това наднационално царство, Макс умееше да разпознава туриста веднага. Момичетата почти сигурно бяха туристки — но в поведението на придружителите имаше нещо особено: липсваше им, да кажем, известна самоувереност, инстинктивната принадлежност към туристическата част на Александрия, обща за всички градове, която дори и неопитните демонстрират още при първото си пътуване в чужбина. Но вече ставаше късно, а Макс нямаше къде да отседне тази нощ, пък и не беше ял.

Абсолютно безразлично му бе какви ще бъдат собствените му начални думи, тъй като можеше да избира между няколко стандартни встъпителни фрази, всяка от тях напълно подходяща за започване на разговор, стига клиентите да са платежоспособни. Важна бе реакцията. В този случай тя бе много близка до очакваната. Двамата мъже, които приличаха на комично дуо — единият рус и дебел, другият тъмнокос и мършав с червено лице — изглежда желаеха да минат за любители на удоволствията. Хубаво, щом искат. Макс знаеше как да се представя за любител на удоволствията. По време на запознанството очите му се спряха половин секунда по-дълго от необходимото върху Милдред Рен. Но тя беше късогледа, топчеста и набита; в нея изобщо нямаше нищо от онази, някогашната Алис.

Идеални клиенти: отношението на всички бе такова, сякаш го познаваха от години. Но все пак налице бе и усещането, че в резултат от някаква отвратителна осмоза, за това щеше да се разчуе. Всеки просяк, бродяга, доброволен изгнаник и скитник на свободна практика в Александрия моментално щеше да разбере, че екипът на Порпънтайн & Гудфелоу плюс сестрите Рен е настанен на маса във „Финк“. Цялото това безпарично население може скоро да започне да приижда, един по един, всеки ще получава еднакъв прием, ще бъде привличан в групата безгрижно и сърдечно като близък познат, който е излязъл само преди петнайсет минути. Макс бе предразположен към фантазьорство. Това ще продължи до утре, другиден, по-другиден: безспирно и с неизменно весели гласове те ще поръчват на келнерите още столове, храна, вино. Скоро ще се наложи другите туристи да бъдат отпратени: всички места във „Финк“ ще бъдат заети, ще се разпрострат сферично от тази маса, като годишните кръгове на дърво или окръжностите в дъждовна локва. А когато местата за сядане във „Финк“ свършат, изтормозените келнери ще трябва да започнат да носят още столове от прилежащия ресторант, от другите заведения по улицата и после от близката пресечка, съседния квартал; насядалите просяци ще прелеят на улицата, тя ще се раздува и раздува… и обхватът на разговора ще се разшири чудовищно, всеки от хилядите участници ще вмъква в него своите спомени, шеги, мечти, самота, остроумия… истинско представление! Грандиозен водевил! Ще седят така, ще ядат, когато огладнеят, ще се напиват, ще изтрезняват със сън, ще се напиват отново. Как ще свърши това? Как би могло да свърши?

Говореше по-голямата, Виктория: бялото Фьослауерско вино навярно й бе замаяло главата. Осемнайсетгодишна, предположи Макс, отърсвайки се бавно от своята халюцинация за скитническата общност. Почти на възрастта, на която Алис би трябвало да е, сега.

Имаше ли нещо от Алис в нея? Напълно естествено, Алис бе още един от неговите критерии. Е, поне бе ясно забележима същата причудлива смесица от играещо си и възбудено момиче. Палава и толкова неопитна…

Католичка — бе ходила в манастирско училище близо до дома й. Това беше първото й пътуване в чужбина. Тя говореше, навярно прекалено много за своята религия; известно време наистина възприемала Божия Син тъй, както една млада дама може да преценява всеки подходящ за брак ерген. Ала впоследствие й станало ясно, че Той, разбира се, не бил такъв, но в замяна на това поддържал многоброен харем от облечени в черно монахини, чието единствено украшение били молитвените броеници. Тъй като била неспособна да издържи на подобна конкуренция, след няколко седмици Виктория се отказала от послушничеството, но не и от църквата: в Божия храм (с печалноликите му скулптури, мирис на свещи и тамян), съчетан с някой си чичо Ивлин, били фокусирани центровете на нейната безметежна орбита. Чичото, налудничав индивид или скитащ ренегат, обикновено пристигал от Австралия веднъж на няколко години и вместо подаръци носел своите удивителни истории. Доколкото помнеше Виктория, той никога не се повтарял. И което навярно било по-важно, тези истории предоставяли на Виктория достатъчно материал, за да създаде, в промеждутъците между неговите гостувания, свое лично уединено място, свят на момиче от колониите, с който и в който често можела да си играе: да го усъвършенства, изучава, манипулира. Особено по време на богослужение: защото това била предварително подготвената сцена или драматургична нива, подходяща за засяване на една фантазия. И се получавало така, че Бог носел широкопола шапка и участвувал в престрелки с някакъв аборигенски Сатана някъде в другото полукълбо на небесната твърд, в името и за закрилата на някоя си Виктория.

А що се отнася до Алис — нали си имаше „нейния“ свещеник? — тя беше не особено добра ученичка, снажна англичанка, бъдеща майка, червенобузеста и тъй нататък. Какво става с теб Макс?, запита се той. Излез от онзи сандък за костюми, отърси се от нерадостното минало. Тази е просто една Виктория, Виктория… какво толкова има в нея?

Обикновено сред подобни компании Макс можеше да бъде словоохотлив, забавен. Не толкова в отплата за храната или подслона, колкото за да поддържа формата и находчивостта си, умението да разказва занимателни истории и да преценява връзката със слушателите, в случай че, в случай че…

Той би могъл да се завърне в бранша. Имаше вариететни трупи, които правеха турнета в чужбина: точно в този момент, с осем години по-възрастен, с изменена линия на веждите, боядисана коса, мустаци — кой би го познал? Нужно ли е това изгнание? Историята се бе разчула в трупата и от нея нататък по малките градове на цяла провинциална Англия. Но нали всички го обичаха, хубавият, весел Ралф? Сигурно след тези осем години, дори и да го разпознаят…

Обаче сега Макс не намираше кой знае колко много да каже. Момичето доминираше разговора и то такъв разговор, какъвто Макс не умееше да води. Липсваше обмяната на впечатления от предишния ден — изгледи! гробници! чудновати просяци! — нямаше хвалене с удачни дребни покупки от магазините и базарите, нито предложения за утрешния маршрут; само едно бегло споменаване за прием тази вечер в австрийското консулство. Вместо това имаше едностранна изповед, Милдред съзерцаваше парче скала с трилобитни[3] вкаменелости, което бе намерила на полуостров Фарос, а двамата мъже слушаха Виктория, но сякаш бяха някъде другаде — прехвърляха погледи един към друг, към вратата, оглеждаха залата. Вечерята бе сервирана, изконсумирана, съдовете прибрани. Но дори и с пълен стомах, Макс не можеше да се развесели. Тези хора му действуваха някак потискащо: Макс изпитваше определено безпокойство. В какво се бе забъркал? Избирането на тази компания показваше лоша преценка.

— Боже мой! — долетя от Гудфелоу.

Останалите вдигнаха очи и видяха зад тях да се появява мършава фигура във фрак, чиято физиономия имаше вид на нажулен с коприва ястреб-врабчар. Главата се изкикоти, запазвайки своя зловещ израз. Виктория прихна.

— Това е Хю! — извика тя, очарована.

— Точно така — долетя някъде отвътре приглушен глас.

— Хю Бонго-Шафтсбери — отбеляза Гудфелоу, доста нелюбезно.

— Хармакис — посочи Бонго-Шафтсбери керамичната ястребова глава. — Бог на Хелиополис и главно божество на Долни Нил. Това нещо е напълно автентично: маска, която е била използувана при древните ритуали. — Той седна до Виктория, а Гудфелоу се намръщи. — Дословно преведено означава Хор[4] на хоризонта, представян също като лъв с човешка глава. Подобно на сфинкса.

— О! — възкликна Виктория (това провлачено „о“). — Сфинксът.

— Докъде смятате да стигнете надолу по Нил? — попита Порпънтайн. — Господин Гудфелоу спомена за вашия интерес към Луксор.

— Мисля, че това е неразработена територия, сър — отвърна Бонго-Шафтсбери. — Още в 1891 година Гребо[5] откри гробницата на тиванските жреци и оттогава насам в този район изобщо не са били извършвани качествени археологически разкопки. Пирамидите в Гиза трябва да бъдат видени, разбира се, но в тях няма нищо ново, откакто преди шестнайсет-седемнайсет години господин Флиндърс Петри[6] ги проучи най-подробно и добросъвестно.

Сега пък какво е това, учуди се Макс. Египтолог ли е той или просто цитира от страниците на своя „Бедекер“? Виктория балансираше умело между Гудфелоу и Бонго-Шафтсбери, опитвайки да поддържа нещо като флиртово равновесие.

Външно всичко е нормално. Съперничество между двамата за вниманието на младата дама, Милдред е по-малката сестра, Порпънтайн най-вероятно е личен секретар, защото Гудфелоу има състоятелен вид. Но ако се вгледаш по-внимателно?

Усещането го обхвана против желанието му. На Бедекерова земя човек не попада често на мошеници. Лицемерието е противозаконно, престъпно.

Но те само се преструваха на туристи. Играеха доста по-различна игра от тази на Макс, което го плашеше.

Разговорът на масата секна. Лицата на тримата мъже изгубиха всякакви следи от характерните чувства, които бяха изразявали. Причината за това се приближаваше до масата им: един невзрачен човек с пелерина и сини очила.

— Привет, Лепсиус — обади се Гудфелоу. — Дотегна ви климатът в Бриндизи, а?

— Една неочаквана работа ме доведе в Египет.

И така компанията бе нараснала от четири на седем души. Макс си припомни своята фантазия. Какъв странен начин на пътуване: тези двамата? Той долови почти незабележимо бързо потрепване на очите, означаващо някаква връзка между новодошлите — приблизително съвпадащо по време с подобна размяна на погледи между Порпънтайн и Гудфелоу.

По този начин ли се подреждат групировките? Изобщо съществуват ли групировки?

Гудфелоу помириса виното си.

— Вашият спътник — отрони най-после той. — Ние много се надявахме да го видим отново.

— Отиде в Швейцария, където ветровете и планините са чисти — отвърна Лепсиус. — Идва време, когато този мръсен юг омръзва.

— Омръзва, ако не стигнете малко по-дълбоко на юг. Мисля, че ако човек слезе достатъчно далеч на юг по Нил, той се връща към някакво подобие на първобитна чистота.

Добър синхрон, констатира Макс. И жестовете предхождаха репликите точно както трябваше. Които и да бяха тези хора, това не бе вечер на аматьори.

— Нали там тържествува законът на дивия звяр? — размишляваше Лепсиус. — Не съществува правото на собственост. Има борба. Победителят получава всичко. Слава, живот, власт, имущество; всичко.

— Може би. Но в Европа, както знаете, сме цивилизовани. За щастие там законът на джунглата е недопустим.

Интересно: Порпънтайн и Бонго-Шафтсбери мълчаха. Всеки от тях бе насочил съсредоточен поглед към своя човек, запазвайки безизразно лице.

— Значи ще се срещнем отново в Кайро — подхвърли Лепсиус.

— Най-вероятно — с кимване.

И Лепсиус тръгна.

— Какъв особен джентълмен — с усмивка отбеляза Виктория и възпря Милдред, която бе вдигнала ръка, готова да запрати своя камък към неговата отдалечаваща се фигура.

— Странно: да предпочиташ чистото пред мръсното — обърна се Бонго-Шафтсбери към Порпънтайн.

— Това може да зависи от работата на човека и от работодателя му — последва отговорът на Порпънтайн.

Бе настъпило време да затварят „Финк“. Бонго-Шафтсбери плати сметката с готовност, която озадачи всички. Половината битка, помисли си Макс. Навън, на улицата, той докосна ръкава на Порпънтайн и подхвана някакво извинително обвинение към туристическата агенция „Кук“. Виктория затича напред по улица „Чериф паша“ към хотела. След тях затрополя един закрит файтон, който бе излязъл от алеята до австрийското консулство и отпраши с пълна сила по улица „Розет“.

Порпънтайн се извърна да огледа файтона.

— Някой много бърза — отбеляза Бонго-Шафтсбери.

— Наистина — съгласи се Гудфелоу.

Тримата наблюдаваха няколкото светещи прозорци на консулството.

— Обаче е тихо — добави Гудфелоу.

Бонго-Шафтсбери се изсмя кратко, може би леко недоверчиво.

— Тук. На улицата…

… Пет лири ще бъдат напълно достатъчни — бе продължил Макс, опитвайки отново да привлече вниманието на Порпънтайн.

— Ах, да — неопределено. — Разбира се, мога да отделя толкова. — Порпънтайн наивно бърникаше портфейла си.

Виктория ги наблюдаваше от отсрещния тротоар.

— Хайде, елате — извика тя.

— Ето, идвам, скъпа моя — озъби се в усмивка Порпънтайн и тръгна да пресича улицата, заедно с Бонго-Шафтсбери.

— Господин Порпънтайн — тропна тя с крак. Стиснал между пръстите банкнотата от пет лири, Порпънтайн се огледа. — Приключвайте с вашия инвалид. Дайте му неговия шилинг и да вървим. Закъсняваме.

Бялото вино, един дух на Алис, първите съмнения в искреността на Порпънтайн; всичко би могло да допринесе за нарушаването на принципа. А принципът беше един-единствен и непоклатим: Макс, вземай каквото ти дават. Макс вече бе извърнал гръб на подмятащата се във въздуха банкнота и тръгна срещу вятъра. Куцукайки към следващото островче светлина, той усещаше, че Порпънтайн продължава да го следва с поглед. А също знаеше много добре как изглежда: леко накуцване, значително по-несигурен в неприкосновеността на своите спомени и в броя на новите островчета светлина, които би могъл реално да очаква нощем от улицата.

[1] Fink (англ.) — стачкоизменник, шпионин на работодател. ↑

[2] Лохинвар — герой от „Балада за Лохинвар“ от Уолтър Скот. А също и рицар от Кръглата маса на крал Артур, получил заради изисканите си маниери прозвището „Учтивия“. ↑

[3] От трилобит — изкопаемо животно с трисъставно тяло. ↑

[4] Хор — едно от главните божества в древен Египет, първоначално велик бог-небе и бог-слънце, представян в йероглифите като крилат слънчев диск. ↑

[5] Йожен Гребо — известен френски египтолог от XIX в., провеждал разкопки в египетската Долина на царете; автор на няколко книги по египтологии; директор на египетската служба за древни култури (1886–1892). ↑

[6] Уилям Матю Флиндърс Петри (1853–1942) — британски археолог и египтолог, автор на „Атлас на оръдията на труда на всички народи“ (1917). ↑

IV

Утринният експрес Александрия — Кайро закъсняваше. Бавно, с шумно пуфтене влакът навлезе в Каирската гара, изпускайки черен дим и бяла пара, които се провираха сред палмите и акациите на разположения край релсите парк.

Разбира се, че влакът бе закъснял. Кондукторът Валдетар изсумтя добродушно към хората на перона. Какво друго са очаквали всичките му там бизнесмени и туристи, носачи от агенциите „Кук“ и „Гейз“ и по-бедните пътници от трета класа с техните купища багаж, като на пазар? Седем години пътуваше по същия този спокоен маршрут и влакът никога не бе пристигал навреме. Разписанията бяха за собствениците на линията, за онези, които пресмятаха печалбите и загубите. Самият влак се движеше по различен часовник — свой собствен, който никое човешко същество не можеше да разгадае.

Валдетар не бе кореняк александриец. Роден в Португалия, сега той живееше със съпругата и трите си деца в Кайро, близо до железопътното депо. Развитието на неговото битие бе вървяло необратимо в посока на изток. След като се бе измъкнал някак от парниковата атмосфера, създадена от неговите едноверци-сефарди, Валдетар бе изпаднал в другата крайност и бе обхванат от манията за издирване на родовите корени. Земя на триумф, Божия земя. Също земя на страдания. Картини на типични гонения и погроми навяваха печални мисли.

Но Александрия беше особен случай. В 3554 година от староеврейския календар, Птолемей ІV Филопатор[1], след като му бил отказан достъп в храма на Йерусалим, се завърнал в Александрия и хвърлил в затвора много хора от местната еврейска колония. Християните не били първите излагани за посмешище и избивани масово, за забавление на тълпите. В случая Птолемей, след като разпоредил всички александрийски евреи да бъдат затворени в хиподрума, започнал двудневна пиянска оргия. Царят, неговите гости и стадо слонове-убийци се наливали с вино и афродизиаци: когато всички били възбудени до съответното ниво на освирепяване, слоновете били пуснати на арената и подгонени към евреите. Но вместо към затворниците, слоновете се обърнали към пазачите и зрителите (както твърди историята) и прегазили много от тях. Птолемей бил тъй силно впечатлен, че освободил осъдените, възстановил техните привилегии и разрешил на евреите да убиват враговете си.

Дълбоко религиозният Валдетар бе чул тази история от баща си и бе склонен да възприема разумното схващане за събитията. Ако поведението на един пиян човек е непредвидимо, още по-непредсказуемо е поведението на стадо пияни слонове. Нужно ли е да приписваме това на Божията намеса? В историята имаше достатъчно на брой подобни примери, всички те анализирани от Валдетар с ужас и чувство за собствената незначителност: предупреждението на Ной за потопа, разделянето на Червено море, бягството на Лот от унищожения Содом. Хората, смяташе той, са оставени на произвола на земята и нейните морета. Независимо дали даден катаклизъм е случаен или е плод на умисъл, хората имат нужда от един Бог, който да ги предпазва от злото.

Бурята и земетресението нямат разум. Душата не може да привлича бездушието. Само Бог може.

Но слоновете имат души. Всеки, който е способен да се натряска, мислеше той, би трябвало да има някаква душа. Навярно това е същността на понятието „душа“. Взаимоотношенията между отделните души не са от пряка компетенция на Бога: те се намират под влиянието на Съдбата или на добродетелта. Съдбата бе спасила евреите в хиподрума.

Приеман от случайния зрител просто като технически детайл от влака, в частния си живот Валдетар представляваше точно такава мъгла от философия, фантазии и непрекъснати тревоги за своите няколко връзки — не само с Бога, но и с Нита, с техните деца, със собствената си история. Макар и да не е възникнала в резултат от някакво организирано усилие, все още продължава да битува една голяма шега спрямо всички посетители в света на Бедекер: постоянните жители всъщност са предрешени човешки същества. Тази тайна е също тъй добре пазена, както и другите: че статуите говорят (макар и при някои изгреви на слънцето надареният с глас Мемнон от Тива[2] да е бил твърде недискретен); че някои обществени сгради полудяват; и че комарите се любят.

Пътниците се качиха, багажът бе натоварен, влакът преодоля своята инерция и потегли към издигащото се слънце само с четвърт час закъснение. Железопътната линия Александрия — Кайро описва груба дъга, чиято хорда сочи на югоизток. Но влакът първо трябва да завие на север, за да заобиколи езерото Мареотис. Докато Валдетар проверяваше билетите в първокласните купета, влакът минаваше край богати села и гъсти портокалови и палмови градини. Внезапно те останаха назад. Валдетар се промуши край двама увлечени в разговор събеседници, немец със сини лещи вместо очи и арабин, точно навреме, за да влезе в едно купе и да зърне през прозореца краткотрайната смърт: пустинята. На юг отминаваха останките от някогашния квартал Елевсина[3] на древната Александрия — голяма могила, изглеждаща като единственото място на земята, където богинята на плодородието Деметра[4] изобщо не бе стъпвала.

Край Сиди Габер влакът най-после зави на югоизток, движейки се бавно като слънцето; зенитът и Кайро фактически щяха да бъдат достигнати едновременно. Продължиха през канала Махмудия, сред ленивия разцвет на зелено — Делтата — и ятата наплашени от шума патици и пеликани, които излитаха от бреговете на Мареотис. Под езерото лежаха 150 села, залети от изкуствен потоп през 1801 година, когато англичаните прокопали провлак в пустинята по време на обсадата на Александрия, за да пропуснат Средиземно море. На Валдетар му бе приятно да мисли, че водните птици, виещи се нагъсто в небето, представляваха духове на фелахи. Какви ли подводни чудеса лежаха на дъното на Мареотис! Загубена страна: къщи, колиби, ферми, водни мелници, всички непокътнати.

Теглеха ли своите рала нарвалите? Въртяха ли скатовете колелата на техните водни мелници?

Долу на дигата група араби мързелуваха, докато изпаряваха вода от езерото, за да добият сол. Още по-надолу в далечината на канала, платната на баржите храбро белееха на слънцето.

Под същото това слънце именно сега Нита щеше да пристъпва тежко из малкия им двор, бременна с нещо, което Валдетар се надяваше да бъде момче. Едно момче би могло да изравни положението в семейството, две на две. Сега жените ни превъзхождат по численост, мислеше той: защо трябва да допринасям още повече за нарушаването на равновесието?

— Все пак нямам нищо против това — беше й казал той веднъж, по време на техния период на ухажване (в Барселона, когато Валдетар работеше като хамалин в пристанището и отчасти тук); — Воля Божия, нали? Я виж Соломон и толкова много други велики царе. Един мъж, няколко съпруги.

— Велик цар значи! — бе извикала тя. — Кой е този велик цар? — И двамата се разсмяха като деца. — Ти дори само една селянка няма да можеш да издържаш, камо ли няколко.

Твърде неподходящ начин да впечатлиш младежа, за когото искаш да се омъжиш. Това бе една от причините Валдетар да се влюби в нея скоро подир въпросния разговор и да остане влюбен, след почти седемгодишен съвместен моногамен живот.

Нита, Нита… Той винаги си я представяше седнала привечер зад тяхната къща, където свирката на нощния влак от Суец заглушаваше виковете на децата; където саждите се набиваха в порите и те започваха да се разширяват под натиска на някаква сърдечна геология („От ден на ден кожата на лицето ти все повече загрубява“, подхвърляше Валдетар. „Май ще трябва да се ориентирам към хубавите млади французойки, които непрекъснато ме заглеждат.“ „Чудесно!“, язвително отвръщаше Нита. „Ще кажа това на хлебаря, когато дойде утре да легне с мен и сигурно ще му бъде много приятно.“); където всичките носталгии по едно изгубено за тях Иберийско крайбрежие — окачените за сушене калмари, опънатите през пламтящото небе сутрин или привечер рибарски мрежи, песните или пиянските крясъци на моряците и рибарите, долитащи иззад застрашително извисяващия се наблизо склад (как да намери, как да открие! тези гласове, чиито мъка и страдания изпълват нощта на целия свят) — връхлитаха нереални, някак символично, подобно на спор при игра на карти или порив на неодушевен вятър, сякаш до този момент се бяха престрували, че съзряват сред тиквите, краставиците и тученицата, самотните финикови палми, розите и млечката в тяхната градина.

На половината път до Даманхур той чу детски плач от близкото купе. Валдетар надникна любопитно вътре. Момиче, около единайсет годишно, англичанче, късогледо: дебелите стъкла на очилата разкривяваха плувналите му в сълзи очи. Срещу него седеше около трийсетгодишен мъж и разпалено обясняваше нещо. Още един мъж ги наблюдаваше, може би ядосано, поне такова впечатление създаваше пламтящото му лице. Момичето бе притиснало един камък до плоските си гърди.

— Никога ли не си играла с механична кукла? — настойчиво попита мъжът. Вратата заглушаваше гласа му. — Кукла, която прави всичко безпогрешно, защото има механизъм вътре в нея. Ходи, пее, скача на въже. А истинските малки момчета и момичета обикновено плачат, нали разбираш: палуват, цупят се. — Мършавите му дълги ръце лежаха неподвижно върху колената.

— Бонго-Шафтсбери… — започна другият.

— Хайде. Ще ти покажа една механична кукла. Електромеханична кукла.

— Имаш ли?…

Девойчето е уплашено, помисли Валдетар, връхлетян от изненадващ прилив на съчувствие, все едно че виждаше своите момичета. Дявол ги взел някои от тези англичани…

— Имаш ли такава кукла?

— Аз самият съм такава кукла — с усмивка поясни Бонго-Шафтсбери и дръпна нагоре ръкава на сакото, за да откопчае ръкавелата. Нави маншета на ризата и протегна оголената вътрешна част на ръката си към момичето. В плътта бе пришит миниатюрен електрически ключ, блестящ и черен. Еднополюсен превключвател. Валдетар отстъпи и запремигва. Тънички сребърни жички излизаха от своите клеми, минаваха нагоре по ръката и изчезваха под ръкава.

— Нали виждаш, Милдред? Тези жички стигат до мозъка ми. Когато ключът е затворен, ето така, аз се държа тъй, както сега. Когато е натиснат на другата стра…

— Татко!… — изплака момичето.

— Всичко работи с електричество. Просто и чисто.

— Престанете — намеси се другият англичанин.

— Защо, Порпънтайн? — Злобно. — Защо? Заради нея ли? Трогна ви уплахата й, нали? Или заради вас самия?

— Не трябва да плашите едно дете, сър. — Порпънтайн като че ли отстъпваше свенливо.

— Ура. Връщаме се към основополагащите принципи. — Мъртвешки пръсти се размърдаха във въздуха. — Но един ден аз или някой друг ще ви хване неподготвен, Порпънтайн. Любов, омраза, дори проява на някакво разсеяно състрадание. Аз ще ви наблюдавам. В момента, когато се самозабравите достатъчно, за да признаете човешката природа на някого, да го приемете като личност, индивид, а не като символ… тогава може би…

— Какво е човешката природа?

— Вие питате очевидното, ха, ха. Човешката природа е нещо, което трябва да бъде унищожено.

От вагона зад Валдетар долетя шум. Порпънтайн изхвърча от купето и се сблъска с Валдетар. Милдред, стиснала своя камък, избяга в съседното купе.

Вратата към задната платформа бе отворена: пред нея един дебел червендалест англичанин се бе счепкал с арабина, който преди малко Валдетар бе видял да разговаря с немеца. Арабинът имаше пистолет. Порпънтайн тръгна към тях, приближаваше ги внимателно, избираше най-удобното за място за подход. Валдетар, вече нащрек, побърза да разтърве биещите се. Преди да успее да стигне до тях, Порпънтайн изхвърли високо крак и удари през гръкляна арабина, който се строполи и захърка.

— А сега? — размишляваше на глас Порпънтайн.

Дебелият англичанин бе взел пистолета.

— Какво става тук? — настойчиво попита Валдетар, с възможно най-строг тон на държавен служител.

— Нищо. — Порпънтайн му подаде една златна лира. — Нищо, което да не може да бъде оправено с тази лира.

Валдетар сви рамене. Двамата с Порпънтайн завлякоха пострадалия до едно третокласно купе, наредиха на прислужника там да се погрижи за него — нещастникът бе повърнал, — и да го свали на Даманхур. На гърлото на арабина се бе появил синина. Няколко пъти той опитваше да проговори. Изглеждаше доста зле.

Англичаните се върнаха най-после в техните купета, а Валдетар изпадна в мечтателно настроение, което продължи и след Даманхур (където видя арабина и немеца със сините очила отново да разговарят), през вече постеснената делта, докато слънцето се издигаше към своя зенит и влакът пълзеше към централната гара на Кайро. Десетина хлапета тичаха край вагоните и подвикваха за бакшиш; момичета в тъмносини памучни поли и яшмаци, с лъскавокафяви от слънцето гърди слизаха до брега на Нил да напълнят с вода своите делви; водните колела се въртяха, напоителните канали блестяха и се преплитаха далеч на хоризонта; фелахите лежаха под палмите; биволите пристъпваха тежко по неизменния си ежедневен маршрут около и около водните колела. Върхът на зеления триъгълник е Кайро. Това общо взето означава: ако приемем, че влакът стои неподвижно, а земята се движи покрай него, тогава двете идентични мъртвила на Либийската и Арабската пустиня отдясно и отляво пълзят неумолимо, стесняват плодородната и жива част от света. Остава само малко земя край железопътната линия и един голям град отпред. И мрачно като пустинята съмнение полази благодушния Валдетар.

Ако са такива, за каквито ги смятам; какъв е този наш свят, щом те оставят децата да страдат?

Имаше предвид, разбира се, Маноел, Антония и Мария: неговите деца.

[1] Т.е. 206 г. пр. Хр.; Птолемей ІV Филопатор (244–205 пр. Хр.) е четвъртият фараон на Птолемеев Египет от династията на Птолемеите. Управлява в периода 221–204 пр. Хр. Прозвището му „Филопатор“ (от гръцки „отцелюбецът“) е подигравателно, защото Птолемей IV поема властта, след като убива баща си. Запомнен е като слаб владетел, отдаден на забавления и ритуални богослужения, напълно зависим в делата си от придворните любимци и наложници. ↑

[2] Мемнон от Тива — в древногръцката митология Мемнон бил етиопски принц, който участвал в Троянската война (на страната на Троя) и бил убит от Ахил. Майка му Еос („Зора“) го оплаквала всяка сутрин. Гърците наричали „Мемнон“ намиращата се в Тива статуя на Аменофис III. Според легендата, когато слънчевите лъчи попадали сутрин върху статуята, тя издавала звук подобен на скъсването на струна. В поезията, когато Еос целувала на разсъмване своя син, той се отзовавал с мелодичен шепот. ↑

[3] Елевсина — в случая става дума за древното предградие на Александрия, със същото название като древногръцкия град Елевсина в областта Атика, където били изпълнявани религиозни обреди в чест на Деметра. ↑

[4] Деметра — древногръцка богиня на плодородието и земеделието; дъщеря на Хронос и Рея, сестра на Зевс и Посейдон. ↑

V

Пълзящата пустиня засипва бавно неговата земя. Той не е фелах, но притежава парче земя. Притежаваше. Още от малък кърпеше зида, измазваше с хоросан, носеше тежки колкото самия него камъни, вдигаше ги, поставяше ги на място. Въпреки това пустинята напредва. Можем ли да наречем зида предател, затова че я пропуска? Не е ли обладано момчето от зъл дух, който пречи на ръцете му да вършат правилно работата? Или натискът на пустинята е прекалено мощен, за което и да е момче, зид или мъртви баща и майка?

Не. Пустинята настъпва. Това е, нищо друго. Никакъв дух не се е вселил в момчето, никакво предателство в зида, никаква враждебност в пустинята. Нищо.

Скоро всичко ще бъде затрупано. Скоро тук ще властва само пустинята. Двете кози ще се задушат от пясъка, докато ровят, за да намерят бялата детелина. Той никога вече няма да пие от тяхното вкиснато мляко. Пъпешите умират под пясъка. О, прохладно абделави[1] с форма на ангелска тръба[2], никога вече не ще ме успокояваш лете! Царевицата изсъхва и няма хляб. Жената и децата стават раздразнителни и сприхави. Една вечер мъжът изтичва навън, до мястото, където е била стената, започва да вдига и хвърля наоколо въображаеми камъни, проклина Аллах, след това моли пророка за прошка и накрая се изпикава върху пустинята, с надеждата да оскверни нещо, което не може да бъде поругано.

Сутринта го намират на километър от къщата, посинял от студ, потреперващ в почти предсмъртен сън, сълзите му превърнати в скреж върху пясъка.

И сега къщата започва да се изпълва с пясък като долната половина на пясъчен часовник, който никога вече няма да бъде обърнат.

Какво прави един мъж? Джибраил хвърли бърз поглед назад към своя пътник. Дори тук, в Езбекие Гардън по пладне, копитата на този кон кънтяха глухо. Много си прав ингилизино; човекът идва в града, за да вози теб и разни други чужденци, притежаващи земя, на която да се върнат. Цялото му семейство се е свряло в една стая, не по-голяма от твоя клозет, там в арабския квартал, където ти изобщо не ходиш, защото е прекалено мръсен и „безинтересен“. Където улицата е толкова тясна, че по нея едва може да премине една човешка сянка; улица като много други, неотбелязани в картата на туристическия пътеводител. Където къщите са трупат стъпаловидно; толкова високо, че прозорците на две сгради почти се допират през улицата; и скриват слънцето. Където златарите живеят в мръсотия и непрекъснато поддържат тъничките пламъчета на горелките си, за да изработват накити за вашите пътуващи английски дами.

Пет години бе ги мразил Джибраил. Бе мразил каменните сгради и металните релси, железните мостове и стъклените прозорци на хотел „Шепърдс“, които сякаш бяха просто различни форми на същия мъртъв пясък, дето бе погълнал къщата му.

— Градът… — често казваше Джибраил на жена си, веднага след признанието, че се е върнал у дома пиян и секунди преди да започне да крещи на децата (и петте свити като слепи кутренца в стаята без прозорци, точно над бръснаря) — … градът, това е пустинята, само че замаскирана.

Божият ангел Джибраил цитираше на Божия Пророк Мохамед пасажи от Корана. Какъв смях, ако се окаже, че цялата тази свята книга не представлява нищо повече от двайсет и три години вслушване в пустинята. Една безгласна пустиня. Ако Коранът не представлява нищо, значи и Ислямът е нищо. В такъв случай Аллах е измислица, а неговият рай — самозалъгване.

— Добре. — Пътникът се надвеси над рамото на Джибрайл. Вонеше на чесън, като италианец. — Чакай тук. — Но облечен като ингилизин. Колко ужасно изглеждаше: мъртва кожа се лющеше на бели парцали от изгорялото от слънцето лице. Бяха спрели пред хотел „Шепърдс“.

Още от обед обикаляха богатите квартали на града. От хотел „Виктория“ (където, странно, неговият пътник бе излязъл от служебния вход) те отидоха първо в квартал „Росети“, после няколко спирания по „Муски“; след това нагоре до площад „Ронд-Поинт“, където Джибраил чакаше, докато англичанинът изчезна за половин час във вонящия лабиринт на базара. На посещение, може би. А Джибрайл определено бе виждал момичето, което бе от квартал „Росети“: коптка, вероятно. Очите невъобразимо огромни от грима, носът леко гърбав и закривен надолу, отвесни трапчинки от двете страни на устата, плетен шал, покриващ косата и гърба, изпъкнали скули, топлокафява кожа.

Разбира се, че я бе возил. Джибраил си припомни лицето. Тя беше любовница на някой от чиновниците в британското консулство. Джибраил бе взел нейния младеж пред хотел „Виктория“, отсреща през улицата. Друг път двамата бяха отишли в нейната квартира. Джибраил имаше полза от добрата си памет за лица. Ако ги поздравиш, когато ги видиш някой друг път, докарваш си повече бакшиш. Как можеш да кажеш, че са хора: те са пари. Какво го интересуват любовните връзки на англичаните? Великодушието — безкористно или еротично — е също такава лъжа, както и Корана. Не съществува.

На улица „Муски“ бе виждал също и един търговец. Собственик на бижутериен магазин за скъпоценни камъни, който бе давал на заем пари на Махдистите[3] и го бе много страх, че сега, подир разгрома на движението, някогашните му симпатии ще станат известни на всички. Какво търсеше англичанинът там? Не бе изнесъл никакви бижута от магазина, въпреки че бе останал вътре почти цял час. Джибрайл сви рамене. И двамата бяха глупаци. Единственият Махди[4] е пустинята.

Някои хора смятаха, че Мохамед Ахмед, Махди от 1883 година, не е мъртъв, а спи в пещера край Багдад. И в деня на Второто пришествие, когато пророкът Христос ще преутвърди Исляма като световна религия, Махди ще се върне към живот, за да убие антихриста Дажал[5] пред вратата на една църква някъде в Палестина. Ангелът Асрафил ще изтръби силно веднъж, за да унищожи всичко живо на земята, а после още веднъж, за да пробуди мъртвите.

Но ангелът на пустинята бе скрил всичките тръби под пясъка. Пустинята бе достатъчно сериозно пророчество за Второто пришествие.

Джибраил се отпусна уморено върху капрата на шарения файтон, загледан в задните части на своя жалък кон. Задникът на един жалък кон. Напуши го смях. Това ли е Божието откровение? Над града бе надвиснала мараня.

Тази вечер Джибраил щеше да се напие с един познат, чието име не му бе известно. Той беше уличен продавач на смокини и вярваше във Второто пришествие; всъщност представяше си го в най-близкото бъдеще.

— Слухове — загадъчно бе подхвърлил продавачът на смокини, усмихвайки се на момичето с гнилите зъби, което обикаляше с дете на рамо арабските кафенета в търсене на зажаднели за любов чужденци. — Политически слухове.

— Политиката е лъжа.

— Някъде далеч по течението на Бахр-ел-Абиад, в дивата джунгла има един град, казва се Фашода[6]. Там франките, ингилизи, французи, ще водят голяма битка, която ще се разпростре във всички посоки и ще погълне целия свят.

— И Асрафил ще затръби призив на оръжие — ядно бе изсумтял Джибраил. — Той не може. Той е една лъжа, тръбата му е лъжа. Единствената истина…

… е пустинята, пустинята! Wahyat abuk! Пази Боже! — И продавачът на смокини бе потънал в цигарения дим, да вземе още ракия.

Нищо не идваше. Вече нищо нямаше тук.

Англичанинът с гангренозното лице се върна от хотела, придружен от един негов дебел приятел.

— Изчакваш благоприятен случай, а? — весело подвикна Джибраиловия пътник.

— Ха, ха. Утре вечер съм на опера с Виктория.

Двамата се качиха на файтона.

— Близо до банка Креди Лионе има една аптека — нареди гангренозният.

Умореният Джибраил хвана юздите.

Нощта падаше бързо. Маранята щеше да направи звездите невидими. Ракията щеше също да помогне. Джибраил обичаше беззвездните нощи. Сякаш една голяма лъжа най-после щеше да бъде разобличена…

[1] Абделави — пустинен плод. ↑

[2] Ангелска тръба — отровно цвете, използвано за приготвяне на медицински препарати и за халюциноген. ↑

[3] Мюсюлмански фанатици са убедени в съществуването на Махди — месия („очакваният“), наследник на пророка Мохамед. Махдистите вярват, че пълният хаос и безверие в живота на хората е само последният етап преди ислямския вариант на Второто пришествие, след което целият свят ще заживее според справедливите закони на Корана. В последните дни на този хаос ще се яви Махди като водач към истината, за да обедини идейно и политически мюсюлманите, да покаже на християни и юдеи каква грешка са допуснали и да посочи на човечеството верния път към Златната ера. ↑

[4] Мохамед Ахмед ибн ас Сейед Абдала (1848–85) — мюсюлмански бунтовнически предводител, самопровъзгласил се в 1881 г. за Махди — наследник на пророка, месия („очакваният“). ↑

[5] Ад Дажал (ар.) — Измамникът. В ислямската есхатология той е антихристът, който ще се появи преди края на света, ще царува 40 дни или 40 години и ще бъде унищожен от Христос или от Махди (или от двамата) и светът ще се подчини на Бога. ↑

[6] В 1898 г. градчето Фашода е изоставен аванпост на бившето египетско правителство в Судан на брега на Бели Нил на около 650 км. южно от Хартум. По-късно е преименувано на Кодок. ↑

VI

Три часа след полунощ, съвсем притихнали улици. Време е фокусникът Гиргиз да се заеме със своя нощен занаят, обирите.

Ветрец в акациите: това бе всичко. Гиргиз се сви в храстите зад хотел „Шепърдс“. Преди залез-слънце той, заедно с група сирийски акробати и едно музикално трио от Порт Саид (цитра, нубийски барабан, пищялка) изнесоха представление на празното място до Канал Исмаилие. Панаир! Имаше люлки и страховита парна въртележка за децата; укротители на змии и продавачи на всякакви вкусотии: печени семки от абделави, лимони, пържен захарен петмез, портокалова вода, сироп от лакрица, суджук. Негови клиенти бяха каирските деца и онези възрастни европейски деца, туристите.

Взимаш от тях денем, взимаш от тях нощем. Но костите му вече не бяха същите. Изпълнението на фокусническите номера (с копринени кърпички, сгъващи се кутии, загадъчно изчезващата мантия, изрисувана отвън с йероглифни рала, скиптъри, хранещи се ибиси, лилии и слънца), жонгльорството и кражбите по домовете изискваха лека ръка и гумени кости.

Но клоунството си отмъщаваше. Втвърдяваше костите (които трябваше да бъдат гъвкави и пъргави) и ги превръщаше в някакви подобия на каменни пръчки под плътта. Хвърляне от върха на шарена пирамида от сирийци, изпълнение на скока така, че да изглежда почти смъртоносен, какъвто всъщност беше; или подхващане, заедно с най-долния човек, на поредица от шутовщини, толкова бесни, че цялата конструкция се залюлява и разклаща; престорен ужас сковава лицата на другите. В същото време децата се смееха, пищяха, затваряха очи и изпитваха върховно удоволствие от неизвестността. Ето кое бе единственото истинско възнаграждение, според него — Бог му бе свидетел, че не се занимаваше с това за парите, — откликът на децата; богатството на палячото.

Достатъчно, достатъчно. Най-добре е да забравя, реши той, и да лягам по-скоро. Някой ден щеше да се покатери по тази пирамида, толкова уморен и с тъй отслабнали рефлекси, че опасният номер няма да бъде наужким. Гиргиз потрепери от същия ветрец, който разхлаждаше акациите. Нагоре, заповяда той на тялото си, нагоре. Онзи прозорец.

Вече бе полуизправен, когато видя своя конкурент. Втори комик-акробат излизаше от един прозорец на около три метра над храстите, където допреди минута се бе свил Гиргиз.

Тогава, търпение. Да огледаме неговата техника. Никога не е късно да научим нещо ново. Обърнатото в профил лице на другия изглеждаше някак странно, но това се дължеше само на уличното осветление. Вече стъпил на тесния корниз, човекът започна да напредва бавно като рак към ъгъла на сградата. След няколко стъпки спря; започна да чопли лицето си. Надолу към храстите плавно и леко полетя нещо бяло и съвсем тънко.

Кожа? Гиргиз потрепери отново. Той си имаше начин да заглушава мисълта за болест.

Очевидно корнизът ставаше по-тесен към ъгъла. Крадецът се притискаше по-плътно до стената. Стигна ъгъла. Както стоеше с по един крак на различните страни на ъгъла, разполовен от веждите до корема от ръба на сградата, той загуби равновесие и падна. Летейки надолу, крадецът изкрещя на английски език някаква псувня. После удари с трясък храсталака, претърколи се, остана неподвижен известно време. Кибритена клечка пламна и угасна, оставяйки само пулсиращото огънче на цигара.

Гиргиз бе преизпълнен целият със съчувствие. Някой ден същото можеше да сполети и него самия, пред очите на деца, на стари и млади. Ако вярваше в поличби, би трябвало да зареже начинанието, поне за тази нощ, и да се прибере в палатката до кланицата, която всички те споделяха. Но как би могъл да преживява от няколкото подхвърлени му през деня милема? „Шарлатанството е отмираща професия“, мислеше понякога той, в моменти на просветление. „Всички добри мошеници се насочиха към политиката.“

Англичанинът угаси цигарата, стана и започна да се катери по близкото дърво. Гиргиз лежеше и мърмореше стари ругатни. Чуваше как англичанинът хрипти и говори на себе си, докато пълзеше нагоре, после той стигна до един клон, възседна го и надникна в прозореца отпред.

След пауза от петнайсет секунди Гиргиз ясно чу от дървото думите: „Дебеличък ти идва малко, нали.“ Появи се ново огънче от цигара, което секунда по-късно рязко полетя в краткотрайна дъга надолу и спря на два метра под клона. Англичанинът висеше на една ръка от клона.

Смешна работа, каза си Гиргиз.

Тряс. Англичанинът отново падна в храстите. Гиргиз предпазливо се изправи и тръгна към него.

— Бонго-Шафтсбери? — въпросително прошепна англичанинът, дочувайки приближаването на Гиргиз. Той лежеше по гръб, загледан нагоре в беззвездното небе и разсеяно чоплеше люспи мъртва кожа. Гиргиз спря на два метра от него. — Не, още не сте ме хванали натясно — продължи другият. — Те са там горе, на моето легло, Гудфелоу и момичето. Вече две години сме заедно с него и просто не мога да преброя всичките момичета, с които ми е правил този номер. Сякаш всяка европейска столица му е Маргейт[1], а „стъргалото“ е дълго цял континент. — Той запя:

Това не е момичето, с което те видях в Брайтън,

Коя е, коя е, коя е твоята приятелка?

Луд, помисли Гиргиз със съжаление. Слънцето не беше се задоволило само с лицето на горкия човек, а бе проникнало и в мозъка му.

— Тя ще се „влюби“ в него, каквото и да означава тази дума. Той ще я изостави. Мислите ли, че ме е грижа? Човек приема партньора си така, както приема който и да е инструмент, с всичките му особености. Чел съм досието на Гудфелоу и знаех какво получавам… Но вероятно слънцето и онова, което ставаше по Нил, и неочаквания комутатор в ръката ви; и уплашеното дете, и сега това — англичанинът посочи към прозореца, от който бе тупнал, — ме изкараха от равновесие. Всеки има своя предел. Махнете револвера, добри ми човече Бонго-Шафтсбери и чакайте, само чакайте. Тя все още е безлика, все още може да бъде заменена. Господи, кой знае колко от нас ще трябва да бъдат принесени в жертва през следващата седмица? Тя е последната ми грижа. Тя и Гудфелоу.

Как би могъл да го утеши Гиргиз? Английският му не беше добър, той бе разбрал само половината думи. Лудият не бе помръднал, само бе продължил да се блещи към небето. Гиргиз отвори уста да каже нещо, размисли и започна да отстъпва назад. Внезапно осъзна колко бе уморен, сякаш изпълнените с акробатика дни го бяха изцедили докрай. Нямаше ли един ден и самият Гиргиз да изпадне в същото положение, като този обезумял човек, проснат сред храстите?

Остарявам, помисли Гиргиз. Видях собствения си призрак. Обаче, все пак ще трябва да намина към хотел „Нил“. Туристите там не са богати. Но нали всички ние правим каквото можем.

[1] Маргейт — популярен морски курорт, град в Югоизточна Англия, в графство Кент, на брега на остров Танът. ↑

VII

Бирарията, разположена на север от Езбекие Гардънс, бе създадена от северноевропейски туристи по техен образ и подобие. Един спомен за родината, тук, сред тъмнокожите и тропическото. Но толкова немска, че в края на краищата се бе превърнала в пародия на родината.

Хане се бе задържала на работа само защото бе яка и русокоса. Една по-дребна брюнетка от Южна Германия бе работила известно време, но накрая бе освободена, защото не приличаше достатъчно на немкиня. Баварска селянка, но недостатъчно немкиня! Прищевките на собственика Бьоблих само развеселяваха Хане. Възпитана в търпеливост — сервитьорка от тринайсетгодишна, — тя си бе развила и усъвършенствала безгранично кравешко спокойствие, което сега й помагаше сред пиянските изстъпления, секса за продан и всеобщото безсмислие на бирарията.

За глупаците на този свят — поне на този туристически свят, — любовта идва, бива изтърпяна и си отива колкото е възможно по-дискретно. Така бе с Хане и странствуващия Лепсиус; търговски пътник — както твърдеше той — продаващ дамски бижута. Коя е тя, че да се съмнява? Минала през любовта (неин израз) и имаща пределно ясна представа за нравите на един лишен от сантименталност свят, Хане знаеше достатъчно добре, че мъжете са смахнати на тема политика почти толкова, колкото и жените на тема брак. Знаеше, че бирарията е нещо повече от едно място, където мъжете се напиват или намират жени, както и това, че списъкът на постоянните посетители включваше личности, които бяха твърде чужди на начина на живот на Карл Бедекер.

Колко щеше да се разтревожи Бьоблих, ако видеше нейния любовник. Сега, в паузата между вечерята и сериозното пиене, Хане се маеше в кухнята, с ръце натопени до лактите в сапунена вода. Лепсиус определено бе „недостатъчно немец“. Половин глава по-нисък от Хане, очи толкова чувствителни, че трябва да носи цветни очила дори и в полумрака на Бьоблиховото заведение, и тъй жалки, кльощави ръце и крака.

— Има един конкурент в града — бе споделил той с нея. — Пласира лошокачествена стока, подбива ни цените… това е неетично, нали разбираш?

Тя бе кимнала.

Та ако този човек дойде в бирарията… ако Хане може да подочуе нещо, каквото и да е… гадна работа, Лепсиус изобщо не би искал да намесва една жена в нещо такова… но…

Заради горките му слаби очи, шумното му хъркане, момчешкия му начин на възкачване върху нея, туткането му, докато най-после се наместеше между разтворените й дебели крака… разбира се, тя ще продължава да оглежда наоколо за всеки „конкурент“. Бил англичанин и някъде бил изгорял много лошо от слънцето.

Още от началото на деня, през по-спокойните утринни часове, слухът й като че ли все повече се изостряше. Тъй че по обед, когато кухнята леко изригна в безпорядък, — нищо особено: няколко забавени поръчки, изпусната чиния, която се пръсна на парчета, подобно на нежните тъпанчета на ушите й — Хане бе чула може би повече, отколкото бе очаквала. Фашода, Фашода…, думата се плискаше из бирария Бьоблих като заразителен дъжд. Даже и лицата се промениха: главният готвач Грюне, барманът Вернер, малкият Муса, който метеше заведението, Лоте и Ева и другите момичета, като че ли всички бяха захитрели и непрекъснато криеха някакви тайни. Дори в начина, по който Бьоблих, както обикновено, пошляпваше задника на минаващата край него Хане, се усещаше нещо злокобно.

Май само в развинтеното ми въображение, помисли тя. Хане винаги се бе проявявала като практично момиче и изобщо не бе склонна към фантазиране. Би ли могло това да е едно от страничните действия на любовта? Да предизвиква халюцинации, да насърчава несъществуващи гласове, да затруднява още повече сдъвкването и вторичното смилане на всеки залък? Това обезпокои Хане, която смяташе, че знае всичко за любовта. С какво бе по-различен Лепсиус: малко по-бавен, малко по-слаб; определено не много успешен в търговските дела, не по-загадъчен или по-странен от който и да е друг от многото непознати.

По дяволите мъжете и тяхната политика. Може би за тях политиката е нещо като секс. Не използуват ли те дори същата дума за това, което мъжът прави на жената и за това, което един успешен политик прави на нещастния си опонент? Какво я засяга Фашода или Маршан или Кичънър или както и да им казват на двамата, които се били „срещнали“ — срещнали за какво? Хане поклати глава, усмихната. Можеше да си представи за какво.

Тя отметна с обезцветената от сапуна ръка падналия върху челото й рус кичур. Странно, как умираше кожата и ставаше влажно бяла. Изглеждаше като проказа. От обед насам един ясно определен болестен лайтмотив бе навлязъл треперливо, прикрит в музиката на каирския следобед и почти се бе издал; Фашода, Фашода, думата причиняваше бледи, нехарактерни главоболия, предизвикваше мисли за джунгла, за необикновени микроорганизми и за трески, които не бяха любовни (единствените известни й, нали все пак беше нормално, зряло момиче), или пък нямаха нищо общо с хората. На промяната в светлината ли се дължеше това или наистина по кожата на другите започваха да появяват болестни петна?

Тя изплакна последната чиния и я сложи да съхне. Не. Петно. Чинията бе върната обратно в дълбоката мивка за съдове. Хане я изтърка със сапун, после наклони към светлината и отново я разгледа. Петното все още бе там. Едва забележимо. Почти триъгълно, то се удължаваше от своя връх до основата, на около три сантиметра от ръба на чинията. Бежово, неясно очертано на протритобелия фон на повърхността. Хане наклони чинията с още няколко градуса към светлината и петното изчезна. Озадачена, тя отмести настрани глава, за да го разгледа под друг ъгъл. Проблясвайки два пъти, петното се появи и загуби. Хане стигна до заключението, че ако фокусираше поглед малко встрани и зад ръба на чинията, петното оставаше почти неподвижно, макар формата му да бе започнала да променя своите контури; ту полумесец, ту трапец. Раздразнена, тя пусна чинията обратно във водата и затърси по-твърда четка сред кухненските прибори под мивката.

Истинско ли бе петното? Цветът му не й харесваше. Цветът на нейното главоболие: бледокафяв. Просто едно петно, каза си тя. Само едно петно и това е всичко. Хане затърка ожесточено. Любителите на бира започваха да прииждат от улицата.

— Хане — повика я Бьоблих.

О, Божичко, няма ли да изчезне това петно? Най-после Хане се отказа и постави чинията на сушилката до другите съдове. Но сега петното като че ли се бе разделило на две и прехвърлило като ципа върху всяка от ретините й.

Бързо провери косата си в закаченото над мивката парче огледало; после на устните й се появи усмивка и Хане отиде да сервира на своите съотечественици.

Разбира се, първото лице, което видя, бе на „конкурента“. От него й призля. Нашарено червено и бяло, и увиснали люспи кожа… Той разговаряше тревожно със сводника Варкумян, когото Хане познаваше. Тя заснова често-често край двамата.

… Лорд Кроумър би могъл да предотврати разрастването на…

… Сър, всяка проститутка и всеки атентатор в Кайро…

Някой повърна в ъгъла. Хане се втурна да чисти.

… ако убият Кроумър…

… става неприятно, без генерален консул…

… това ще се изроди в…

Страстна прегръдка от посетител на заведението. Пристигна Бьоблих, шеговито намръщен.

… на всяка цена да бъде опазен невредим…

… способните мъже на този болен свят са в…

… Бонго-Шафтсбери ще се опита…

… операта…

… къде? Само не и в операта…

… Езбекие Гардънс…

… операта… „Манон Леско“…

… кой каза? Познавам я… Зенобия, коптката…

… Кенет Слайм с момичето от посолството…

Любов. Хане се вслуша внимателно.

… разбрала от Слайм, че Кроумър не взема необходимите предпазни мерки. Боже мой, тази сутрин двамата с Гудфелоу се намъкнахме там, предрешени като ирландски туристи: той със старомоден цилиндър с детелина[1], аз с червена брада. Буквално ни изритаха на улицата…

… не взема предпазни мерки… О, Господи…

… Господи, с детелина… Гудфелоу искаше да хвърли граната…

… сякаш нищо не е в състояние да го разбуди… той не чете ли вестник…

Продължително изчакване край бара, докато Вернер и Муса разпечатваха ново буре с бира. Триъгълното петно се носеше някъде над тълпата, като език по Петдесетница[2].

… сега, след като вече са се срещнали…

… предполагам, ще останат там, около…

… джунглата около…

… вие как мислите, ще има ли…

… ако се започне, ще бъде около…

Къде?

— Фашода.

— Фашода.

Хане продължи към изхода на заведението и навън на улицата. След десет минути келнерът Грюне я намери опряна на витрината на един магазин, загледана кротко в тъмната градина отсреща.

— Ела.

— Грюне, какво е това Фашода?

Свива рамене:

— Населено място. Като Мюнхен, Ваймар или Кил. Град, но в джунглата.

— Какво общо има Фашода с дамските бижута?

— Хайде, ела. Там с момичетата не можем да се оправим с тълпата.

— Аз виждам нещо. А ти? Нещо се носи над парка. — Отвъд канала долетя свирката на нощния експрес за Александрия.

— Моля?…

Някаква обща носталгия — по градовете в родината; по влака или само по свирката му? — навярно ги бе задържала за момент. После Хане сви рамене и двамата се върнаха в бирарията.

Сега вече на мястото на Варкумян седеше младо момиче с рокля на цветя. Прокаженият англичанин изглеждаше разстроен. С кравешка находчивост Хане завъртя очи и изпъчи гърди към един банков чиновник, настанен с приятели на масата в съседство с интересуващата я двойка. Получи и прие покана да се присъедини към компанията.

— Аз ви проследих — говореше момичето. — Баща ми ще умре, ако разбере… — Хане виждаше лицето й, наполовина затъмнено от сянка. — … За господин Гудфелоу.

Пауза. След това:

— Днес следобед баща ви беше в една немска църква. Тъй както сега ние сме в една немска бирария. Сър Аластеър слушаше как някой свиреше Бах. Сякаш на света не съществуваше нищо друго освен Бах. — Нова пауза. — Така че, той може би знае.

Момичето сведе глава. На горната й устна имаше мустак от бирена пяна. Настъпи едно от онези странни затихвания на шума, които понякога се получават във всяка стая; в центъра му ново изсвирване от александрийския експрес.

— Вие обичате Гудфелоу — отбеляза той.

— Да. — Почти шепнешком. — А за баща ми така и предполагах. Няма значение какво е мнението ви за това. Досетих се. Може да не ми повярвате, но трябва да го кажа. Истина е.

— Тогава, какво искате да направя?

— Нищо. — Навивайки къдрици на пръстите си. — Само да ме разберете.

— Как можете… — ожесточено — Знаете ли, че за такова „разбиране“, каквото искате вие, някои хора ги убиват? Цялото ви семейство ли е смахнато? Ще се задоволят ли те с нещо по-незначително от сърцето, белите дробове, черния дроб?

Не беше любов. Хане се извини и напусна масата. Изобщо не бе свързано с отношенията мъж/жена. Петното все още не излизаше от ума й. Какво би могла да каже довечера на Лепсиус? Тя изпита само желанието да свали очилата му, да ги хвърли на пода, да ги размаже с крак и да гледа как Лепсиус страда. Колко хубаво ще бъде.

И това от кротката Хане Ехерце. Какво толкова е пощурял целият свят по тази Фашода?

[1] Детелината е емблема на Ирландия. ↑

[2] Алюзия с библейския текст от Деяния на светите апостоли, Глава 2 (1–4): Когато настана ден Петдесетница, те всички в единомислие бяха заедно. И внезапно биде шум от небето, като че идеше силен вятър, и напълни цялата къща, дето седяха. И явиха им се езици, като че огнени, които се разделяха, и се спряха по един на всекиго от тях. И всички се изпълниха с Дух Светий, и наченаха да говорят на други езици, според както Духът им даваше да изговарят. ↑

VIII

Коридорът минава край закритите със завеси врати на четири ложи, разположени вдясно от публиката, на най-горния балкон на летния театър в Езбекие Гардънс.

Човек със сини очила бързо влиза във втората ложа откъм сцената. Тежките завеси от червено кадифе се разлюляват неравномерно напред-назад след преминаването му. Скоро поклащането спира съвсем, поради тежестта на кадифето. Завесите висят неподвижно. Изминават десет минути.

Двама души пристъпват иззад ъгъла, до алегоричната статуя на Трагедията. Краката им мачкат еднорози и пауни, повтарящи се в ромбовидна последователност по цялата дължина на килима. Лицето на единия е трудно различимо под наподобяващ марля плътен слой бяла тъкан, която забулва чертите и леко променя контурите му. Другият е дебел. Те влизат в съседната ложа на тази, в която е мъжът със сините очила. Светлина отвън, светлина на късен летен следобед прониква в коридора през един прозорец и оцветява статуята и килима с еднорозите и пауните в равномерно оранжево. Сенките стават по-тъмни. Въздухът между тях сякаш се сгъстява в неопределена окраска, макар че навярно е оранжева. После едно момиче в рокля на цветя се задава по коридора и влиза в ложата, заета от двамата мъже. Няколко минути по-късно излиза с обляно в сълзи лице, последвано от дебелия мъж. Изчезват от полезрението.

Тишината е пълна. Така че няма никакво предупреждение, когато мъжът с нашареното в червено и бяло лице разтваря завесите, с пистолет в ръка. Пистолетът дими. Той влиза в съседната ложа. Скоро той и човекът със сините очила се стоварват през завесите и, вкопчени един в друг, падат на килима. Долните половини от телата им все още са закрити от завесите. Този с нашареното в червено и бяло лице сваля сините очила на другия; счупва ги на две, пуска ги на пода. Другият затваря здраво очи, опитва да извърне глава от светлината.

Още един човек е стоял през цялото време в края на коридора. От нашата наблюдателна позиция той изглежда само като сянка; зад него е прозорецът. Мъжът, който е свалил и счупил очилата на другия, сега е приведен и избутва към светлината главата на проснатия. Човекът в края на коридора раздвижва леко дясната си ръка. Наведеният поглежда към него и започва да се надига. От мястото, където е дясната ръка на човека в края на коридора, просветва пламъче, и още едно, и още едно. Пламъчетата са оцветени в по-светло оранжево от слънцето.

Образът трябва да е последното, което ще угасне и изчезне. Много важно е също да има почти недоловима граница между отразяващото и възприемащото око.

Полунадигнатото тяло рухва. Лицето и слоевете бяла кожа нарастват дори още по-отчетливо и се приближават. Неподвижното тяло се вмества точно и запълва изцяло зрителното поле и пространството на тази наблюдателна позиция.

Четвърта глава
В която на Естър й правят пластична операция на носа

На следващата вечер Естър — изпъната благоприлично на най-задната седалка на презградския автобус, с нервно потрепващи бедра — разделяше вниманието си между криминогенната пустош отвън и книгата „Търсенето на Брайди Мърфи“[1]. Тази книга бе написана от един колорадски бизнесмен, за да каже на хората, че има живот след смъртта. В хода на повествованието, той споменаваше прераждане, лекуване чрез внушение, свръхсетивни възприятия и останалите съставки от един чудноват канон на метафизиката на двадесетия век, с която вече сме започнали да свързваме град Лос Анджелис и подобни нему райони.

Шофьорът на автобуса изглежда бе нормален или кротък човек и, след като в неговия маршрут нямаше толкова много светофари и спирки колкото при централните линии, можеше да си позволи да бъде по-общителен. На волана му бе окачен транзистор, настроен на станцията ВЕРИН[2]. Увертюрата на „Ромео и Жулиета“ от Чайковски обгръщаше с романтична сантименталност него и пътниците му. Докато автобусът пресичаше „Кълъмбъс“ авеню, някакъв безлик хулиган запрати камък по него и от тъмнината крясъци на испански застигнаха удара. Три-четири пресечки по-надолу се чу пукот, който можеше да бъде от пожар или изстрел. Запечатана в черните символи на партитурата, вдъхновена за живот от вибриращи струни и въздушни колони, преминала през бобини, преобразователи, кондензатори и електронни лампи, и стигнала до един потрепващ хартиен конус, неувяхващата драма на любовта и смъртта продължаваше да се разгръща, напълно откъсната от тази вечер и този град.

Автобусът навлезе в изненадващо запуснатия район на Сентрал Парк. Където, Естър бе уверена, те го правят навсякъде из храстите; обират, изнасилват, убиват. Естър и нейният свят не знаеха нищо за квадратните предели на парка след залез-слънце. Сякаш по силата на някакво споразумение, тази територия бе запазена за полицаи, престъпници и всякакви откаченяци.

Ами ако Естър има телепатични способности и може да вижда какво става там? Тя предпочиташе да не разсъждава за това. Телепатията нямаше да й придава сила, мислеше си тя, а само щеше да й причинява много болка. А и някой друг можеше да подслушва мислите й, без нейно знание. (Дали Рейчъл не я шпионираше по деривата?)

Тя докосна върха на носа си, деликатно, скришом: превзет жест, който бе усвоила съвсем наскоро. Не толкова за да го покаже на някого, който може би гледаше в нейна посока, колкото за да се увери, че носът все още е на своето място. Автобусът се измъкна от парка и навлезе в безопасния, ярко осветен Ийст Сайд, в светлините на Пето авеню. Те й напомниха, че утре трябва да отиде да купи онази рокля, 39,95 долара в „Лорд и Тейлър“[3], която той сигурно ще хареса.

Колко смело момиче съм, мислеше тя обхваната от трепетна възбуда, преминавам през изпитанието на толкова много нощ и беззаконие, за да навестя Моя Любовник.

Слезе на Първо авеню и, почуквайки с токчетата, тръгна по тротоара, с лице към жилищните квартали на града и може би към някаква мечта. Скоро зави надясно, започна да рови в чантата си за ключ. Намери вратата, отключи, влезе. В предните стаи нямаше жива душа. Под огледалото двете златни дяволчета в часовника се въртяха в същото несинкопирано танго, което винаги бяха танцували. Естър се почувства като у дома. Зад операционната (един сантиментален поглед встрани през отворената врата, към масата, върху която бе извършена промяната на нейното лице) имаше една стаичка, а в нея креват. Той лежеше и светлината от нощната лампа с параболичен рефлектор окръжаваше с ярък ореол главата и раменете му. Той отвори очи — тя разтвори обятия.

— Подрани — отбеляза той.

— Закъснях — отвърна Естър. Вече пристъпвайки извън полата си.

[1] В „Търсенето на Брайди Мърфи“ (1956) авторът Мори Бърнстейн описва проведените от него опити с Вирджиния Тай. Докато се намирала под предизвикана от автора хипноза, Вирджиния Тай пяла ирландски песни, говорила на ирландски (т.е. келтски език) и твърдяла, че в предишния си живот била ирландка на име Брайди Мърфи. Книгата става бестселър, преведена е на дузина езици, издадена е като грамофонна плоча, бива дори екранизирана и бележи началото на подема в опитите за описване на прераждането. Впоследствие обаче бива доказано, че намиращата се под хипноза Вирджиния Тай всъщност си припомняла своята някогашна съседка-ирландка Брайди Мърфи. ↑

[2] Нюйоркска УКВ радиостанция, излъчваща предимно симфонична и оперна музика, с позивни WQXR — букв. ВЕРИН — Висококачествено Експериментално Радио Източен (регион) Ню-(йорк). ↑

[3] Верига луксозни универсални магазини, най-известният от които се намира в центъра на Манхатън, Ню Йорк. Специализирани в продажба на модни колекции на американски моделиери. ↑

I

Понеже бе скромен човек, Шьонмейкър определяше своята професия като изкуството на Талиакоци[1]. Неговите собствени методи, макар и не тъй примитивни, както тези на италианеца от шестнайсети век, се характеризираха с известна сантиментална леност и затова Шьонмейкър никога не беше напълно актуален. Полагаше неимоверни усилия да поддържа своя външен вид такъв като на Талиакоци: изтъняваше веждите си и ги очертаваше полукръгли като дъги; имаше гъсти мустаци, заострена брадичка, понякога даже носеше шапчица, старата училищна ярмулка.

Той — както целият този изнудвачески отрасъл на медицината — бе получил своя стимул от Световната война. Седемнайсетгодишен, връстник на века, Шьонмейкър бе пуснал мустаци (които никога вече не обръсна), бе подправил своето име и възраст, беше се въргалял в един смрадлив военен транспортен кораб на път към Европа, за да лети, както предполагаше той, високо над разрушените замъци и опустошените поля на Франция, и маскиран като безух енот да воюва с немците. Той щеше да бъде един храбър Икар.

Всъщност хлапакът изобщо не полетя, но го направиха механик, а това все пак бе повече от очакваното. Това бе достатъчно. Шьонмейкър опозна из основи не само самолетите Бреге, Бристол Файтър и ДН, но също и авиаторите, които летяха на тях и които той, естествено, боготвореше. В това разделение на труда винаги е съществувал известен феодално-хомосексуален елемент. Шьонмейкър се чувстваше като паж. Както знаем, оттогава насам демокрацията е осъществила своето нашествие и онези недодялани и тромави летателни апарати са еволюирали в съвършени и необикновено сложни „оръжейни системи“; тъй че механикът днес трябва да бъде също такъв професионалист-аристократ, както и поддържания от него летателен екипаж.

Но тогава: ентусиазмът бе неподправен, абстрактен и насочен — поне когато говорим за Шьонмейкър, — предимно към лицето. Навярно това се дължеше отчасти на мустаците му; редовно го вземаха за пилот. В свободните часове, подражавайки на пилотите, той понякога слагаше на врата си копринено шалче (купено в Париж).

Тъй като имаше война, някои лица — костеливи или загладени, със зализана коса или плешиви — изобщо не се завръщаха. На което младият Шьонмейкър отговаряше с типично юношеска приспособимост: неустойчивата му привързаност оставаше разстроена и опечалена за известно време, докато успееше да се насочи към ново лице. Но при всеки подобен случай загубата биваше толкова неопределена, колкото и твърдението, че „любовта умира“. Те отлитаха и небето ги поглъщаше.

До появата на Евън Годолфин. Командированият при американците — със задачата да извършва разузнавателни полети над платото Аргон, — около трийсет и пет годишен офицер за свръзка Годолфин бе издигнал вродената суетност на първите авиатори до крайност, която в истеричния контекст на онова време изглеждаше напълно нормална. Все пак там горе нямаше окопи: в небето нямаше и следа от газ или гниещи другари. Воюващите и от двете страни можеха да си позволят да трошат чаши за шампанско във величествените камини на реквизирани провинциални имения; да демонстрират възможно най-любезно отношение към своите пленници, да спазват всяка точка от кодекса за дуелите, когато се стигнеше до въздушен бой; накратко, да изпълняват с педантично прилежание от край до край комедията за джентълмена от деветнайсети век на война. Авиаторският костюм на Евън Годолфин бе шит на „Бонд Стрийт“ по поръчка. Често, подтичвайки тромаво по браздите на импровизираното летище към своя френски Спад, той поспираше, за да откъсне някой оцелял от есенните слани и немския обстрел самотен мак (естествено много добре запознат със стихотворението за Фландърските поля[2], публикувано в „Пънч“ преди три години, когато окопната война все още бе окръжена с идеалистичен ореол), и да го прикачи на безупречния си ревер.

Годолфин стана героят на Шьонмейкър, който ревностно съхраняваше подхвърлените му подаръци — случаен поздрав, напрегната усмивка, по някое „браво“ за предполетната подготовка на самолета, превърнала се в задължение на невръстния механик. Може би Шьонмейкър виждаше също и финала на тази несподелена любов; нали едно дремещо усещане за смъртта винаги повишава удоволствието от подобно „усложнение“?

Краят дойде скоро. Една дъждовна утрин, малко преди заключителната фаза на битката при Мьоз-Аргон, осакатеният самолет на Годолфин внезапно изникна от сивото небе, изпълни немощен лупинг, наклони крило към земята и се приплъзна към пистата като попаднало във въздушно течение хвърчило. До пистата не му достигнаха стотина метра: когато тупна на земята, санитарите с носилки вече тичаха към него. Шьонмейкър случайно бе наблизо и хукна с тях, без да има понятие какво е станало, докато не видя купчината съвсем подгизнали от дъжда парцали и отломки, и от нея накуцвайки да се отправя към лекарите възможно най-ужасната пародия на човешко лице, увенчаващо един жив труп. Върхът на носа бе отнесен от куршум; шрапнел бе откъснал част от едната буза и раздробил половината брада. Незасегнатите очи гледаха безизразно.

Шьонмейкър сигурно беше обезумял. Следващото, което помнеше бе, че се намираше в пункта за бърза помощ и опитваше да убеди лекарите да вземат собствения му хрущял. Годолфин ще живее, решиха те. Но лицето му трябваше да бъде възстановено. В противен случай животът за младия офицер щеше да бъде немислим.

За щастие на някои, в областта на пластичната хирургия действуваше законът за търсенето и предлагането. В 1918 година Годолфиновият случай съвсем не беше уникален. Още от пети век преди Христа съществуваха методи за възстановяване на носове, от близо петдесет години бяха известни присадките на Тирш[3]. По време на войната, лекари по обща медицина, специалисти по уши-нос-гърло и дори някои спешно мобилизирани гинеколози, по необходимост бяха разработили и практикували нови похвати. Удачните техники бяха възприети и бързо предадени на по-младите лекари. Неуспелите хирурзи създадоха поколение от уроди и парии, които, заедно с изобщо неподложените на възстановителна хирургическа намеса, образуваха едно тайно и ужасяващо следвоенно братство. Категорично неприети на никое от обичайните стъпала на обществената стълбица, къде се дянаха те?

(Някои от тях Профейн щеше да види на подулично ниво. Други можеха да бъдат срещнати из провинциалните кръстопътища на Америка. Както се бе случило с Профейн: бе стигнал до ново шосе, перпендикулярно на посоката на неговото движение, бе подушил отработените дизелови газове на отдавна профучал камион, все едно че преминаваше през безплътно привидение, и бе съгледал там, щръкнал подобно на километричен камък, един от тях. Чието накуцване би могло да се дължи на плетеница от барелефно изпъкнали или дълбоко набраздени белези по крака [колко ли жени са поглеждали любопитно и уплашено се отдръпвали назад?]; белегът на гърлото ще бъде скромно прикрит сякаш е някое крещящо ярко военно отличие; а стърчащият през дупката на бузата език никога няма да изрича съкровени, тайнствени слова с каквато и да е допълнителна уста.)

Евън Годолфин се оказа един от тях. Докторът беше млад, изповядваше свои идеи, за които нямаше място в Американския Експедиционен Корпус. Именуваше се Хелидъм[4] и бе привърженик на алографтията: въвеждането на инертни вещества в живото лице. По онова време презумпцията бе, че единствените безопасни за използуване присадки са хрущялите или кожата от тялото на самия пациент. Шьонмейкър, който не разбираше нищо от медицина, предложи своя хрущял, но дарът не бе одобрен; алографтията бе приемлива и Хелидъм не виждаше смисъл да бъдат хоспитализирани двама души, когато само един имаше нужда от това.

Така Годолфин се сдоби с нос от слонова кост, сребърна скула и парафиново-целулоидна брадичка. След месец Шьонмейкър отиде да го посети в болницата — тогава за последен път видя Годолфин. Възстановяването бе преминало отлично. Щяха да го върнат в Лондон на някаква незначителна щабна длъжност и той говореше с мрачна насмешливост.

— Хубаво ме погледни. Това няма да изтрае и шест месеца. — Младият Шьонмейкър запелтечи, а Годолфин продължи: — Виждаш ли го онзи там? — През две легла бе прострян човек, най-вероятно страдащ от подобни рани, с изключение на това, че кожата на лицето му беше незасегната, блестяща. Но черепът под нея бе деформиран. — Наричат го реакция спрямо чуждото тяло. Понякога инфекция, възпаление, друг път само болка. Парафинът, например, не може да запазва формата. Още преди да разбереш какво става и пак си там, на изходната точка. — Той говореше като осъден на смърт. — Навярно ще успея да заложа моята скула. Тя струва цяло състояние. Преди да я претопят беше част от комплект пасторални статуетки, осемнайсети век (нимфи, пастирки), плячкосани от един замък, който немците използуваха за команден пункт; само Бог знае какъв е произходът им…

— А не могат ли… — Шьонмейкър усещаше гърлото си пресъхнало. — Не е ли възможно да го оправят някак: да започнат отначало?…

— Много набързо претупаха всичко. Все пак, доволен съм и на това. Не би трябвало да се оплаквам. Помисли само за нещастниците, които не разполагат даже и с тези шест месеца, за да го ударят на живот.

— Какво ще правите, когато?…

— Сега не си затормозявам главата с това. Но ще бъдат страхотни шест месеца.

Три-четири седмици младият механик изкара в нещо като преддверие на ада. Работеше без обичайното отпускане, смятайки себе си за не по-одушевен от гаечните ключове, отвертките и клещите, с които боравеше. Когато даваха разрешителни за отпуск, той отстъпваше своето на друг. Спеше средно по четири часа на денонощие. Този неорганичен период приключи със случайна вечерна среща в казармата с един военен лекар. Шьонмейкър зададе въпроса тъй примитивно, както се и чувствуваше:

— Как мога да стана доктор?

Това, разбира се, прозвуча идеалистично и твърде опростенчески. Шьонмейкър искаше само да направи нещо за хората като Годолфин, да попречи на узурпирането на медицината от противоестествените и вероломни Хелидъмовци. Следващите десет години изкарваше препитание от своята първа специалност — механик — а също и като черноработник по различни пазарища и складове, инкасатор и веднъж административен помощник в синдикат за контрабандни спиртни напитки, действуващ от град Дикейтър, щата Илинойс. Тези години на труд бяха изпъстрени с вечерни курсове и инцидентни дневни ангажименти, но за не по-дълго от три семестъра поред (след Дикейтър, кога би могъл да си го позволи); интернатура; най-после, в навечерието на Голямата Икономическа Криза, приемане в гилдията на пластичните хирурзи.

Ако за Лошия Човек е характерно равнението по бездушието, то Шьонмейкър, поне в началото, беше изпълнен със съчувствие. Но в един определен момент от неговия път настъпи промяна във възгледите, толкова незабележима, че дори необикновено чувствителният в това отношение Профейн вероятно не би могъл да я долови. Движеше го омразата към Хелидъм и, вероятно, заглъхващата любов към Годолфин. Въпросните емоции бяха породили това, което се нарича „чувство за призвание“ — нещо тъй крехко, че трябваше да бъде подсилвано с много по-солидна храна, отколкото омразата или любовта. Както се оказа, то бе поддържано, що-годе сносно, от няколко безкръвни теории за „понятието“ пластичен хирург. Ветровете на войната бяха вдъхновили Шьонмейкър за професията му и той се бе посветил на възстановяването на разрушенията, предизвикани от действия извън неговата сфера на отговорност. Някои (политици и машини) водеха войни; други (може би човекоподобни машини) осъждаха неговите пациенти на опустошенията на придобития сифилис; трети (по пътищата, във фабриките) с автомобили, фрези и всякакви инструменти за гражданско обезобразяване унищожаваха творенията на природата. Какво би могъл да направи той, за да отстрани причините? Те съществуваха, образуваха група от дадености; Шьонмейкър започна да страда от рутинен мързел. Това бе някакво подобие на обществено съзнание, но определено по-незначително по своя обхват и съдържание от завладялата го вселенска ярост онази вечер в казармата при разговора с военния лекар. Накратко, това бе израждане на намеренията; разложение.

[1] Гаспаре Талиакоци (1545–1599) — италиански хирург, пионер на пластичната и реконструктивна хирургия, който разработил техника за възстановяване на силно увредени носове чрез трансплантиране на кожа от ръката. ↑

[2] „В полята на Фландрия“ от канадския поет Джон Макрий е публикувано на 8 декември 1915 г. в списанието „Пънч“ и е считано за най-популярното стихотворение за Първата Световна война. Описваният в стихотворението полски мак се превръща в символ на Първата Световна война. ↑

[3] Присадка на Тирш — много тънък слой кожа (присадка от разцепена кожа) която, за разлика от по-дебелата „неразцепена кожа“ няма нужда от собствено кръвоснабдяване по време на периода, следващ полагането й на новото място. Метод, наречен на името на немския лекар Карл Тирш (1822–1895) и използуван в пластичната хирургия от средата на 19 век. ↑

[4] Halidom (англ.) — нещо свято, светиня. ↑

II

Колкото и да е странно, Естър се запозна с него чрез Стенсъл, който по онова време бе съвсем нов в Пасмината. Стенсъл вървеше по съвършено различен път и случайно, по известни единствено нему причини, се бе заинтересувал от историята на Евън Годолфин. И я бе проследил до Мьоз-Аргон. След като най-после успя да научи от архива на Американския Експедиционен Корпус псевдонима на Шьонмейкър, няколко месеца по-късно Стенсъл откри самия него в Немския квартал и изпълнената с музика клиника за лицева пластична хирургия. Стенсъл приложи цялото си умение, пусна в ход всички известни му ласкателства, но добрият доктор отричаше докрай; още едно безизходно положение.

Както става обикновено, след определени неуспехи ние проявяваме благосклонност. От известно време Естър, зряла и със страстен поглед, замечтано се мотаеше в Ръждясалата лъжица, ужасно недоволна от своя нос №6, и успешно доказваше тъжната студентска поговорка: „Всички грозотии се ебат“. Точно тогава разстроеният Стенсъл търсеше някой, върху когото да излее обременяващата го неудовлетвореност и, обнадежден, се възползува от нейното отчаяние — едно отмъщение, което получи своето развитие в печални летни следобедни разходки сред пресъхнали фонтани, опърлени от слънцето витрини, сълзящи дзифт улици и накрая в споразумение, фиксиращо отношенията им като „баща и дъщеря“, достатъчно необвързващо, за да може да бъде отменено по всяко време, ако някой от тях пожелаеше, без да е необходимо преразглеждането му. Хрумна му идеята, според него изпълнена с особено тънка ирония, че най-хубавият прощален подарък за нея ще бъде запознанството й с Шьонмейкър; съответно през септември контактът бе осъществен и Естър без церемонии се подложи на неговите скалпели и масажиращите му пръсти.

Този ден в чакалнята за нея бе подбрана истинска полицейска сбирка от уроди. Плешива безуха жена с лъщяща червена кожа от слепоочията до тила съзерцаваше часовника със златните дяволчета. До нея се бе свило момиче, чийто череп бе разпукан така, че три отделни параболоидни върха стърчаха над косата, която висеше от двете страни на гъсто пъпчасалото лице като брада на шкипер. Срещу тях, захласнат в последния брой на „Рийдърс дайджест“, седеше натъкмен в мъхестозелен костюм възрастен господин, който нямаше горна устна, но в замяна на това притежаваше три ноздри и богат набор от различни по размери зъби, наклонени и струпани един връз друг като лобни камъни на връхлетяно от торнадо гробище. А в ъгъла, загледано в нищото, стоеше обезобразено от вроден сифилис безполово същество с увредени от пораженията на болестта лицеви кости, които частично се бяха разпаднали, така че сивият профил представляваше една почти права перпендикулярна линия, а носът висеше като голяма отпусната кожна гънка, почти покриваща устата; голям хлътнал кратер, изпълнен с радиални бръчки, вдълбаваше от едната страна брадата; очите бяха затворени под въздействието на същото противоестествено земно притегляне, което сплескваше останалата част от профила. Естър, която все още бе в твърде впечатлителна възраст, се отъждестви с всички тях. Това бе потвърждение на особеното чувство, което я бе подтиквало да се чука с повечето от Цялата Шантава Пасмина.

Този първи ден Шьонмейкър прекара в предоперативно проучване на терена: фотографира лицето и носа на Естър под различни ъгли, взе кръвна проба за Васерман, провери за евентуални инфекции на горните дихателни пътища. Ървинг и Тренч също му помогнаха да направи две еднакви отливки или посмъртни маски. Те й дадоха две хартиени сламки, през които да диша, и в детинското съзнание на Естър нахлуха мисли за черешова кока-кола, сладкарници, коктейли.

На следващия ден тя пак отиде в клиниката. На бюрото една до друга стояха двете отливки.

— Аз съм близнаци — изкиска се тя.

Шьонмейкър протегна ръка и отчупи гипсовия нос на едната маска.

— А сега! — Усмихнат като вълшебник, той извади отнякъде топка глина за моделиране, с която замени отчупения нос. — Какъв нос имахте предвид?

Какъв друг: тя искаше ирландски нос, чип. Какъвто искаха всички те. На никоя от тях не бе идвало на ум, че вирнатият нос също е естетическа несполука: просто един еврейски нос наопаки. Много малко бяха пожелавали тъй наречения „идеален“ нос, при който горната част е права, върхът не е чип или закривен надолу, и стълбецът (разделящ ноздрите) се съединява с горната устна под ъгъл 90 градуса. Това изцяло подкрепяше личната теза на Шьонмейкър, че корекцията — във всичките й измерения: социални, политически, емоционални, — води до отстъпление към диаметрално противоположното, а не до някакво разумно търсене на златната среда.

Няколко артистични размахвания на пръстите и огъвания на китките.

— Значи такъв? Вирнат? — Тя кимна с пламнали очи. — Надявам се, разбирате, че е задължително носът да съответствува на останалата част от лицето.

Естествено, че не бе нужно. Ако трябва да бъде подходено хуманно към въпроса, единственото нещо притежаващо способността да съответствува на дадено лице, очевидно е това, с което лицето е дошло на белия свят.

— Но… — преди години той можеше да дава разумни обяснения, — … има хармония и хармония. — И така, носът на Естър. Идентичен с идеала за красив нос, установен от филмите, рекламите, илюстрациите в списанията. Шьонмейкър наричаше това културна хармония.

— Тогава, опитайте следващата седмица.

Шьонмейкър й даде време за размисъл. Естър бе развълнувана. То бе сякаш очакваш своето раждане и да обсъждаш спокойно и делово с Господ Бог точно как искаш да навлезеш в света.

Следващата седмица тя пристигна точно в определения час: със свит стомах и силно чувствителна кожа.

— Влез. — Шьонмейкър я хвана внимателно за ръката.

Тя се усещаше пасивна, даже (леко?) възбудена сексуално. Настаниха я на зъболекарски стол, подготвен от Ървинг, която се въртеше около нея като прислужница.

Околоносовата област на Естър бе измита със зелен сапун и след това натъркана с йод и спирт. Космите в ноздрите бяха подрязани и кухините внимателно почистени с антисептик. После й дадоха нембутал.

Очакваше се, че нембуталът ще я успокои, но дериватите на барбитуровата киселина въздействат по специфичен начин на различните хора. Вероятно за това допринесе и първоначалната сексуална възбуда, но когато стана време Естър да бъде отведена в операционната зала, тя бе почти в делириум.

— Трябваше да й дадем хиосцин — подхвърли Тренч. — От него обикновено изпадат в амнезия.

— Млъкни, глупако — сряза го докторът, търкайки ръцете си с четката.

Докато Тренч привързваше Естър за операционната маса, Ървинг започна да подрежда инструментите на доктора. Очите на Естър святкаха безумно; тя захлипа тихо, очевидно започваше да изпитва силни колебания.

— Късно е вече — успокои я Тренч, ухилен. — Слушай, лежи спокойно.

И тримата бяха с марлени маски. Очите им внезапно се сториха злобни на Естър. Тя замята глава.

— Тренч, хвани й главата, — долетя приглушеният глас на Шьонмейкър — а Ървинг ще ни бъде анестезиоложка. Имаш нужда от практика, миличка. Отиди да вземеш бутилката с новокаина.

Подложиха стерилни кърпи под главата на Естър и капнаха в очите й рициново масло. Отново почистиха лицето й, този път с метафен и спирт. Запълниха ноздрите й с марли, за да предотвратят стичането на антисептик и кръв надолу по фаринкса и гърлото.

Ървинг се върна с новокаин, спринцовка и игла. Първо вкара упойката във върха на носа, по една инжекция от двете страни. После направи по няколко инжекции радиално около всяка ноздра, за да обезчувстви крилата, като всеки път, когато измъкваше иглата, палецът й натискаше докрай буталото на спринцовката.

— Вземи по-голяма игла — тихо я посъветва Шьонмейкър.

Ървинг извади от автоклава една петсантиметрова игла и почна да я забива, сега вече непосредствено под кожата, последователно от двете страни на носа, от ноздрата до мястото, където носът се съединяваше с челото.

Никой не бе казвал на Естър, че нещо свързано с операцията ще боли. Но тези инжекции бяха истинско мъчение: никога дотогава в своя живот не бе изпитвала толкова силна болка. Свободно можеше да движи само бедрата си, за известно облекчение на страданията. Тренч я държеше за главата, одобрително ухилен, докато тя се гърчеше, завързана за масата.

Още една доза упойка: Ървинг вкара иглата между горния и долния хрущял и я заби докрай, чак до глабелата — издутинката между веждите.

Поредица от вътрешни инжекции в септума — костнохрущялната преграда, разделяща двете половини на носа — и упойката бе завършена. Съдържащата се в тези действия сексуална метафора не остана незабелязана от Тренч, който непрекъснато припяваше: „Мушни… извади… мушни… о, това беше добре… извади…“ и тихият му кикот отекваше в ушите на Естър. Всеки път Ървинг въздишаше раздразнено. Сякаш малко й оставаше да отбележи недоволно: „Ах, това момче“.

След минута-две Шьонмейкър започна да пощипва и извива носа на Естър.

— Как го чувствуваш? Боли ли?

В отговор едва прошепнато не.

— Боли ли? — Шьонмейкър изви носа още по-силно.

— Не.

— Добре. Закрий й очите.

— Тя може би ще иска да гледа — подхвърли Тренч.

— Искаш ли да гледаш, Естър? Искаш ли да видиш какво ще правим с теб?

— Не знам. — Гласът й бе слаб, на границата между този свят и истерията.

— Тогава гледай — рече Шьонмейкър. — Образовай се. Първо ще изрежем гърбичката. Хайде сега един скалпел.

Това бе рутинна операция; Шьонмейкър и медицинската сестра работеха пъргаво, без излишни движения. Гальовни поглаждания с гъбата и всичко изглеждаше почти безкръвно. Само от време на време му се изплъзваше тъничка струйка кръв и стигаше почти до кърпите, но той бързо я улавяше с гъбата.

Шьонмейкър първо направи два разреза, по един от всяка страна, през вътрешната подкожна тъкан на носа, близо до септума, на долната граница на страничния хрущял. После мушна крива островърха ножица с дълги дръжки в ноздрата, през хрущяла, чак до носната кост. Ножицата бе проектирана и изработена така, че нейните остриета да режат при отваряне и затваряне. Шьонмейкър отдели костта от мембраната и покриващата я кожа чевръсто и енергично, като бръснар, довършващ клиент, от когото очаква голям бакшиш.

— На това му казваме подкопаване — поясни той и веднага повтори действията с ножицата през другата ноздра. — Имаш две носови кости, които са разделени от септума. Всяка от тях в най-долната си част е прикрепена към парченце страничен хрущял. Аз те подкопавам изцяло от сглобката, където носните кости се съединяват с челото. — Взе подадения му от Ървинг подобен на длето инструмент. — Това е „подемникът на Макенти“. — Шьонмейкър заби подемника, довършвайки подкопаването. — А сега — добави нежно като любовник, — ще ти отрежа гърбичката с триончето.

Естър наблюдаваше очите му, колкото й бе възможно по-внимателно, търсейки в тях нещо човешко. Никога не беше се усещала тъй безпомощна. По-късно тя щеше да сподели:

— Изживяването бе почти мистично. Каква е тази религия… една от източните май… при нея най-висшето състояние, което можеш да постигнеш, е да се превърнеш в предмет, в камък. Изживяването бе точно такова; почувствувах, че потъвам, това бе някакво възхитително заличаване на моята самоличност, на същността на Естър. Все повече и повече се превръщах в капчица, никакви грижи, никакви травми, нищо: просто съществувах…

Маската с глинения нос лежеше на близката табла. Хвърляйки към нея бързи коси погледи за справка, Шьонмейкър пъхна триончето през единия от направените разрези и го прекара до костта. После го изравни с линията на новия гръб на носа и започна внимателно да реже носната кост от същата страна.

— Костта се реже лесно — отбеляза той на Естър. — Всички ние сме много крехки наистина. — Острието стигна до мекия септум; Шьонмейкър го извади. — А сега идва сложното. Трябва да отрежа другата страна така, че тя да стане точно като тази. Иначе носът ти ще се накриви. — Той вкара триончето по същия начин в другия прорез и, след като разглежда маската, както се стори на Естър, цели петнайсет минути, направи няколко незначителни корекции. Най-после преряза костта там в права линия. — Гърбичката ти сега представлява две разхлабени костици, свързани единствено със септума. Трябва да я прережем така, че да се изравни с другите два разреза. — Шьонмейкър направи това с нож с извито под ъгъл острие, и с бързи движения преряза костта, завършвайки фазата с елегантно прокарване на гъбата. — А сега гърбичката плува вътре в носа. — Шьонмейкър отвори едната ноздра с ретрактор, пъхна вътре пинцети и започна да рови, за да намери гърбичката. — Изваждаме пинцетите — усмихна се той. — Още не иска да излезе. — С ножици отряза гърбичката от придържащия я страничен хрущял; после измъкна с костните пинцети едно тъмно парченце хрущял и тържествуващо го размаха пред лицето на Естър. — Двайсет и две години социални мъки, nicht wahr?[1] Край на първо действие. Ще я натопим във формалдехид и ако искаш можеш да си я запазиш за спомен. — Докато говореше, той оглаждаше с малка пиличка ръбовете на разрезите.

Толкова за гърбичката. Но там, където беше тя преди, сега бе останало едно плоско място. Първоначално върхът на носа беше твърде широк и сега трябваше да бъде стеснен. Шьонмейкър отново подкопа носните кости, този път в областта, където се съединяваха със скулите и около нея. След като извади ножиците, той пъхна на мястото им правоъгълно трионче.

— Носните ти кости са захванати здраво, от едната страна за скулата, а горе за челото. Трябва да ги отчупим, за да можем да раздвижим носа ти. Точно като онова парче глина. — Преряза с триончето носните кости от двете страни и ги отдели от скулите. После взе длето и го пъхна в едната ноздра, колкото бе възможно по дълбоко, докато то достигна костта. — Усещаш ли нещо? — Потупа с дървено чукче няколко пъти леко по длетото; спря озадачен и после започна да удря по-силно. — Много здраво е захванат — отбеляза той, изоставяйки шеговития тон. Чук, чук, чук. — Хайде бе, копеленце. — Върхът на длетото си пробиваше път, милиметър по милиметър, между веждите на Естър. — Scheisse![2] — Със звучно прищракване носът бе отделен от челото. Натискайки го от двете страни с палци, Шьонмейкър довърши счупването. — Виждаш ли? Напълно е освободен. Това беше второ действие. А сега ще скъсим септума, nicht wahr?

Той направи със скалпел разрез около септума, между него и допиращите го два странични хрущяла. После направи нов разрез под предната част на септума, чак до „гръбнака“, разположен в задната част на ноздрите.

— Така получаваш свободно плаващ септум. Довършваме работата с ножици. — С дисекционни ножици той подряза септума от двете му страни и после костите, чак до глабелата, на мястото, където носът се съединяваше с челото. След това пъхна скалпел в единия от разрезите в ноздрите, така, че да се покаже през другия разрез, и натискаше острието дотогава, докато септумът бе отделен в долната си част. В добавка надигна с ретрактор едната ноздра, пъхна в нея Елисови щипци и извади част от свободно плаващия септум. Бързо уточняване на размерите на маската с дебеломер, който след това бе доближен до открития септум за сверка; после Шьонмейкър отряза с прави ножици триъгълно клинче от септума. — А сега да върнем всичко на мястото му. — Без да сваля едното си око от маската, той съедини носните кости. По този начин върхът на носа бе стеснен и бе премахната плоскостта, останала на мястото, откъдето бе отрязана гърбичката. Шьонмейкър отдели известно време, за да се увери напълно, че двете половини са идеално уравнени. Костите издаваха странно пукане, докато той ги раздвижваше. — Ще направим два шева за твоя чип нос.

„Шевът“ беше между току-що отрязания край на септума и стълбеца. С игла и държач бяха прокарани два шева с копринени конци косо през цялата ширина на стълбеца и септума.

Операцията бе приключила общо взето за по-малко от час. Почистиха Естър, извадиха марления пълнеж от ноздрите, намазаха ги отвътре със сулфамиден мехлем и пъхнаха в тях нови марли. Залепиха ивица лейкопласт напреко върху ноздрите й, друга по дължината на целия нов нос. Върху тях сложиха Стентов калъп, тенекиен предпазител и още пластир. Пъхнаха гумени тръбички в ноздрите й, за да може да диша.

Два дни по-късно марленият пълнеж на ноздрите бе изваден. След пет дни свалиха пластира. Подир седмица бяха свалени шевовете. Вирнатият краен продукт изглеждаше смешен, но Шьонмейкър я увери, че след няколко месеца носът ще слегне малко надолу. Наистина се слегна.

[1] Nicht wahr (нем.) — нали?. ↑

[2] Scheisse (нем.) — по дяволите. ↑

III

Това би трябвало да бъде всичко: ала не и за Естър. Навярно предишните й гърбавоноси навици бяха продължили да се проявяват по инерция. Във всеки случай никога дотогава Естър не беше се държала толкова пасивно с който и да е мъж. Тъй като пасивността за нея имаше само едно-единствено значение, след ден и половина тя избяга от болницата, където я бе изпратил Шьонмейкър и заскита из Ист Сайд. Бе изпаднала в транс и с белия нос и явния душевен потрес в очите си внушаваше страх у хората. Тя просто бе сексуално възбудена: сякаш Шьонмейкър бе открил и натиснал един клиторален превключвател, скрит някъде в носовата й кухина. Все пак кухината е кухина: метафоричната дарба на Тренч изглежда се бе оказала заразителна.

Когато следващата седмица Естър отиде да й махнат конците, тя прехвърляше през минута крак връз крак, премигваше често-често и говореше тихо: всякакви гадости, които й идваха на ум. От самото начало Шьонмейкър бе познал, че тя ще бъде лесна.

— Ела утре — каза й той.

Ървинг имаше свободен ден. Естър пристигна, нагласена под палтото с всичките възможни дантели и фетиши, които можеше да си позволи. Сигурно дори бе парфюмирала леко със „Шалимар“ марлята в центъра на лицето.

В задната стая: — Как е самочувствието?

Смехът й прозвуча твърде високо:

— Боли ме. Но…

— Да, но. Има начини да забравиш болката.

Естър изглежда не беше в състояние да спре глупавата, полупримирена усмивка, която разтегляше нейното лице и се прибавяше към болката в носа й.

— Знаеш ли какво ще правим? По-точно, какво ще правя с теб? Разбира се, че знаеш.

Естър го остави да я разсъблече. Той подхвърли коментар единствено за черния й колан за жартиери.

— О, Божичко! — Угризения на съвестта: беше й го подарил Слаб. Вероятно с любов.

— Я стига. Не се прави на света вода ненапита. Девицата Естър!

— Точно така — отново се изсмя Естър, неуверено. — Друго момче. Подари ми го. Момче, което обичах.

Тя е в шок, помисли Шьонмейкър, неопределено изненадан.

— Хайде. Ще си представим, че това е твоята операция. Беше ти приятна операцията, нали?

Тренч наблюдаваше през една пролука в завесите.

— Легни на кушетката. Това ще е твоята операционна маса. Ще ти бъде направена мускулна инжекция.

— Не — извика тя.

— Упражнявала си много начини да казваш не. Не означава „да“. Не ми харесва твоето „не“. Кажи го по-различно.

— Не — с тих стон.

— По-различно. Още веднъж.

— Не — този път с усмивка и полупритворени клепачи.

— Още веднъж.

— Не.

— Сега е по-добре. — Разхлабвайки вратовръзката, с усукани около глезените панталони, Шьонмейкър направи серенада на Естър.

Казвал ли съм ти, кумец

Че тя има най-красивия стълбец

И преградка истинско чудо —

От нея всички си припадкат;

Досега хрущялотомиите ги прасках

Като на конвейер — мангизи джасках

Но ето че дойде това момиче

С остеопластика, що ме привлича.

(Припев:)

Не си ли рязал Естър, Естър, Естър

Значи никакъв хирург не си-и-и.

Носът й неизказано вълшебен е

Ще бъда негов роб до гроб, кълна се.

Незлоблива-а-а и прекрасна-а-а

Под скалпела ми кротко и

Безметежно спокойно лежи тя-я-я

Да се изкефи на моята ринопластика-а.

Привидно Естър е пасивна

Но осанката й е масивна-а-а.

И удивително е как тъй досега

Е оставала тя съвсем незабелязана-а-а.

Носът й веч нагоре вирнат е

И туй чипоносо момиче-е-е-е

Цяла Ирландия за смях прави

И казва се то Естър, Естър…

Последните осем такта тя припяваше „Не“ на всеки първи и трети.

Като че ли такава бе предисторията (в стил якобинска драма[1]) на бъдещото пътуване на Естър до Куба; за което виж по-нататък.

[1] Т.е. свързана или характерна за (драмите от) епохата 1603–1625 на английския крал Джеймс І (1566–1625). От лат. Jacobus (Якобус) = Джеймс. ↑

Пета глава
В която Стенсъл едва не заминава на запад с един алигатор

I

Алигаторът беше пъстър: на белезникави и водорасловочерни петна. Движеше се бързо, но тромаво. Навярно бе мързелив или стар или глупав. Профейн предположи, че алигаторът вероятно е уморен от живота.

Преследването продължаваше още от привечер. Намираха се в един канализационен тунел с диаметър 120 сантиметра и гърбът ужасно го болеше. Профейн хранеше надеждата, че алигаторът няма да навлезе в някое по-тясно място, където да не може да го последва. Защото тогава трябваше бързо да коленичи в калта, да се прицели слепешката и да стреля, преди кокодрилото да избяга извън обсега на стрелба. Анхел държеше фенерчето, но бе пил вино и пълзеше разсеяно зад Профейн, и лъчът шареше навсякъде из тръбата. Профейн успяваше да зърне кокодрилото само когато светлината пробягваше случайно по гърба му.

От време на време неговата жертва полуизвръщаше глава, свенливо, изкусително. Малко тъжно. Горе сигурно валеше. Зад тях от последната шахта долиташе непрекъснато тихо църцорене. Отпред тъмнина. Канализационният тунел тук лъкатушеше, бе строен преди десетилетия. Профейн очакваше някой прав участък. Там щеше лесно да убие алигатора. Ако стреляше тук, сред тези криволици, имаше опасност от рикошет.

Това нямаше да бъде първият му алигатор. Бени работеше вече две седмици и бе убил четири алигатора и един плъх. Всяка сутрин и вечер, пред една сладкарница на „Кълъмбъс авеню“, шефът Цайтсус провеждаше набор на желаещи за работа. Скрит копнеж да бъде профсъюзен организатор измъчваше Цайтсус. Той носеше костюм от акулова кожа и очила с рогови рамки. Обикновено не се намираха достатъчно доброволци да покрият дори този пуерторикански квартал, а да не говорим за целия Ню Йорк. Въпреки това всяка сутрин в шест, Цайтсус пристъпваше бавно-бавно пред тях, упорствувайки в своята мечта. Длъжността му бе държавна, но някой ден той щеше да стане един нов Уолтър Ройтер[1].

— Добре! Хей ти там, Родригес, да. Мисля, че можем да те вземем.

А тук Службата не разполагаше с достатъчно доброволци, които да обхождат района. Все пак идваха по няколко, влачейки се не особено ентусиазирано и съвсем нередовно: повечето напускаха още след първия ден. Странна сбирщина: отрепки… Предимно отрепки. От зимно-слънчевия „Юниън Скуеър“, където нечленоразделното цвъртене на гълъбите засилва усещането за самота; от покрайнините на Челси и от Харлемските възвишения, прикътали малко морска топлина, потайно отправящи погледи иззад стълбовете на надлеза към ръждивите води на Хъдзън с нейните влекачи и шлепове (които в този град вероятно биват приемани за дриади: наблюдавай ги следващия зимен ден, когато изникват постепенно от мъглата и бавно те задминават в своя неуспешен опит да станат част от бетона или поне да избегнат вятъра и неприятното чувство, което изпитват, — а и ние също? — задавайки си въпроса къде всъщност е крайната точка на тази упорита река); бродяги от района на двуречието (или просто от Средния запад, на тандеми с променлив и взаимозаменяем състав, мрачни, ругани от всекиго, без никакъв спомен за своето минало на флегматични и несериозни момчета, без поглед към бъдещето, когато ще се превърнат в жалки трупове); един просяк — или поне единственият признаващ това — който притежаваше цял гардероб с костюми „Хики-Фриман“[2] и други също тъй скъпи марки, след работа караше лъскав бял „линкълн“, и разполагаше с три или четири съпруги, разквартирувани в шахматен ред по протежението на частно шосе №40, съставна част от неговия източен маршрут на придвижване; господин Мисисипи от Киельце, Полша, с невъзможно за произнасяне име — концентрационният лагер Освиенцим бе отнел съпругата му, откъснатият край на лебедния кабел от товарния кораб „Миколай Рей“ бе отнел едното му око, полицаите от Сан Диего бяха снели отпечатъци от пръстите му, когато през 1949 година бе опитал да избяга от кораба; номади от края на сезона за бране на фасул в някое екзотично място, толкова екзотично, че сигурно трябва да е било през миналото лято и някъде източно от Бабилон, Лонг Айланд, но сезонът, единственият им спомен, току-що бе приключил, отминаваше; скитници от Бауъри в долната част на Трето авеню, класическото за всички бродяги убежище — боклукчийски кофи пълни с износени мръсни ризи, училища за бръснари, странни бели петна в паметта.

Работеха по двойки. Единият държеше фенерчето, другият носеше 21 милиметрова ловна пушка с пълнител. Цайтсус знаеше, че повечето ловци гледат на използуването на подобно оръжие тъй, както въдичарите възприемат избиването на риба с динамит; обаче на него не му трябваха хвалебствени статии в списание „Лов и риболов“. Пушките с пълнител действуваха бързо и сигурно. След Големия Канализационен Скандал[3] в 1955 година, Службата бе проявила особено пристрастие към почтеността. Бяха им нужни мъртви алигатори: плъхове също, ако попаднеха под огъня.

По идея на Цайтсус, всеки ловец получаваше лента, на която със зелени букви бе изписано АЛИГАТОРЕН ПАТРУЛ. В началото на програмата за избиване на алигатори, Цайтсус бе монтирал в своята канцелария голяма плексигласова чертожна дъска с гравирана карта на града, покрита с прозрачен лист, на който бе нанесена координационна мрежа. Цайтсус сядаше пред тази дъска, а един чертожник — В.А. („Храсторезачката“) Спюгоу, който твърдеше, че бил на осемдесет и пет години и също, че на 12 август 1922 година бил изклал с храсторезачка 47 плъха под горещите летни улици на Браунсвил[4], — отбелязваше с жълт маслен молив новооткрити цели, предполагаеми местонахождения, преследвани в момента алигатори, убити животни. Всички съобщения идваха от подвижни контрольори, които обикаляха по маршрути, включващи определени канализационни шахти, с крясъци осъществяваха контакт с намиращия се долу екип и питаха как върви работата. Контрольорите бяха оборудвани с портативни радиопредаватели/приемници, свързани в обща мрежа с канцеларията на Цайтсус, на чийто таван бе монтиран 35-сантиметров високоговорител. В началото това бе много вълнуващо. Цайтсус изключваше всички светлини, освен разположените около картата и една настолна лампа на бюрото. Канцеларията изглеждаше като армейски команден пункт и всеки влязъл долавяше веднага напрежението, решителността, усещането за една голяма, разпростряна чак до покрайнините на града мрежа, чиито мозък и средоточие се намираха в тази стая. Тоест, поне докато не чуеше разговорите по радиостанциите.

… А тя вика: една хубава пита „проволоне“[5].

— Купих й „проволоне“. Не може ли сама да си пазарува? По цял ден зяпа телевизия при госпожа Гросера.

— Хей, Анди, гледа ли снощи предаването на Ед Съливан? Имаше няколко маймунки, дето свиреха на пиано с…

От друга част на града:

— А Бързия Гонзалес[6] казва: „Сеньор, ако обичате дръпнете си ръката от гъза ми“.

— Ха, ха.

И:

— Трябва да дойдеш при мен в Ист Сайд. Тук е пълно с гаджета за чукане.

— Ами-и-и, там в Ист Сайд всички момичета са дълбоко покрити.

… Толкова ли ти е малък?

— Не е важно колко ти е голям, а как го използуваш.

Естествено, имаше неприятности с Федералната комисия по съобщенията, която бе пуснала из града малки коли с антени за радиопроследяване и търсеше точно такива хора. Първо пристигаха предупредителни писма, последваха телефонни обаждания, а накрая се появи човек с костюм от акулова кожа, още по-лъскав от този на Цайтсус. И съответно портативните радиостанции бяха иззети. А скоро след това началникът на Цайтсус го повика и му съобщи, съвсем бащински, че бюджетът на общината не достига за издръжката на патрулите и те вече няма да могат продължават да работят тъй, както са свикнали. В резултат Централата за проследяване и избиване на алигаторите премина на подчинение към един второстепенен филиал на финансовия отдел, а старият „Храсторезачката“ Спюгоу си отиде в Астория Куинс[7] — пенсия, цветна градина с дива марихуана и преждевременна смърт.

Сега, на сбирките им за проверка пред сладкарницата, Цайтсус понякога отправяше към тях кратки окуражителни призиви. В деня, когато общината въведе ограничение за полагащите им се патрони, той застана гологлав под вледенения февруарски дъжд, за да им съобщи това. Не беше много ясно дали по лицето му се стичаха сълзи или разтопена суграшица.

— Момчета, някои от вас са тук още от самото създаване на този Патрул — започна Цайтсус. — Всяка сутрин виждам по десетина отдавна познати муцуни. Много от вас не се задържаха и това е добре. Ако питате мен, щом на някое друго място ще получавате повече, вие решавате. Нашата служба не е богата. Уверявам ви, че ако имаше профсъюз, доста от муцуните щяха да идват тук всеки ден. Вие, постоянните, прекарвате по осем часа дневно сред човешки лайна и алигаторска кръв, но не хленчите и аз се гордея с вас. За краткото време, откакто съществува нашият Патрул, станахме свидетели на всякакви съкращения на бюджета и досега не сме чули никой да надигне глас на протест, а това е направо шибана работа.

— И така, днес отново ни орязаха. На всеки екип вече се полагат само по пет патрона дневно, вместо десет. Началниците смятат, че вие, момчета, хабите мунициите. Аз знам, че не са прави, но как да обясня това на хора, които никога не слизат долу, защото ги е страх да не си изцапат стодоларовите костюми. Та, значи, единственото, което ще ви посъветвам, е да стреляте само на сигурно и да не губите време по предполагаеми цели. Просто продължавайте както досега. Гордея се с вас, момчета. Толкова се гордея с вас!

Всички запристъпваха смутено от крак на крак. Цайтсус не каза нищо повече, просто стоеше там полуизвърнат и гледаше как една възрастна пуерториканка с пазарска кошница куцука по отсрещния тротоар на „Кълъмбъс авеню“. Цайтсус все повтаряше колко се гордее с тях, и въпреки кресливостта, непостоянството и илюзиите му за някакво висше предопределение, всички го харесваха. Защото под костюма от акулова кожа и зад тъмните стъкла на очилата, той също бе скитник; единствено обстоятелствата (време и място) не позволяваха на всеки от тях да изпие по чаша вино с него. И защото го харесваха, неговата гордост от „нашия Патрул“, която никой от тях не подлагаше на съмнение, предизвикваше известна неловкост — при мисълта за сенките, по които бяха стреляли (сенки внушени може би от виното или от самотата); подрямването в работно време, облегнати на стените на бълбукащите резервоари край реките; ругатните, прошепнати толкова тихо, че даже съекипниците им не ги чуваха; плъховете, оставени да избягат, от съжаление. Те не бяха в състояние да споделят гордостта на шефа, но в замяна на това изпитваха чувството за вина, защото вършеха нещо, което според разбиранията на Цайтсус бе измама, защото бяха осъзнали, в резултат от не особено изненадваща или трудна школовка, че гордостта — от нашия Патрул, от себе си, дори като смъртен грях — фактически не може да бъде изразена по същия начин, както например при наличието на три празни бирени бутилки, които да върнеш в пункта за амбалаж и с депозита да купиш билет за метрото, да се постоплиш, да намериш подслон за известно време. Гордостта не притежава абсолютно никаква разменна стойност. Какво получаваше клетият наивник Цайтсус срещу своята гордост? Орязан бюджет, това бе всичко. Но те го харесваха и никой не желаеше да го изведе от заблуждението му.

Цайтсус, доколкото бе известно, не знаеше кой е Бени, пък и не го бе грижа. Профейн би предпочел да е някоя от онези завръщащи се грозни муцуни, но какво в края на краищата бе той — само един новак. След речта за мунициите, той реши, че няма право да мисли нещо определено за Цайтсус. Бог му бе свидетел, че не изпитваше никаква колективна гордост. Това беше работа, а не Патрул. Той бе попривикнал да действува с ловната пушка — дори да я разглобява и почиства — и сега, след две седмици работа, почти започваше да усеща, че не е прекалено непохватен. Тоест нямаше случайно да простреля крака си или някоя по-важна част от тялото.

Анхел пееше: „Mi corazon, esta tan solo, mi corazon[8]…“ Бени гледаше как собствените му ботуши се движат с ритъма на Анхеловата песен, следеше блуждаещите проблясъци на фенерчето по водата, лекото въртене на алигаторовата опашка отпред. Наближаваха отвор на канализационна шахта. Място за срещи. Хей, вие, от Алигаторния Патрул, отваряйте си очите. Анхел пееше и плачеше.

— Престани! — сряза го Профейн. — Ако бригадирът Бънг е там горе, спукана ни е работата. Дръж се по-трезво.

— Не мога да понасям бригадира Бънг[9] — с кикот отвърна Анхел.

— По-тихо — изшътка Бени.

Преди забраната от страна на Федералната комисия по съобщенията, бригадирът Бънг се движеше с портативна радиостанция. Сега той носеше бележник и заедно с Цайтсус изготвяха ежедневни рапорти. Бънг не говореше много, отваряше уста само за да дава заповеди. Винаги използуваше една и съща фраза: „Аз съм бригадирът.“ Понякога „Аз съм бригадирът Бънг.“ Теорията на Анхел бе, че Бънг трябваше да повтаря това, за да не забравя кой е.

Алигаторът пред тях пълзеше отпуснато и тромаво. Забавяше ход, сякаш за да им позволи да го настигнат и убият. Стигнаха до канализационната шахта. Анхел изкачи стълбата и заудря с един къс лост по долната страна на люка. Профейн държеше фенерчето и не сваляше очи от кокодрилото. Отгоре прозвуча стържене и люкът бе рязко издърпан встрани. Появи се полумесец от розово неоново небе. Дъжд запръска в очите на Анхел. Насред полумесеца цъфна главата на бригадира Бънг.

— Chinga tu madre[10] — любезно рече Анхел.

— Докладвай — нареди Бънг.

— Отдалечава се — извика отдолу Профейн.

— Сега преследваме един — поясни Анхел.

— Ти си пиян — установи Бънг.

— Не.

— Да — кресна Бънг. — Аз съм бригадирът.

— Анхел, хайде, че ще го изпуснем — подкани го Бени.

— Трезвен съм — заяви Анхел. Хрумна му, че ще бъде много хубаво, ако прасне един в зъбите на Бънг.

— Ще докладвам за теб — закани се Бънг. — Дъхът ти мирише на алкохол.

Анхел започна да се измъква навън.

— Бих искал да обсъдим това с теб.

— Какво правите бе, хора? — попита Профейн. — На дама ли играете?

— Ти продължавай — извика Бънг в шахтата. — Аз задържам твоя съекипник, за да предприема дисциплинарни действия спрямо него.

Полуизлязъл от шахтата, Анхел впи зъби в крака на Бънг, който изврещя. Профейн установи, че Анхел бе изчезнал и вече бе заменен от розовия полумесец. През отвора запръска дъжд и потече по старите тухлени стени на шахтата. От улицата горе долетя шум от боричкане.

— Сега пък какво става, по дяволите — въздъхна Бени. Завъртя фенерчето надолу към тунела точно навреме, за да види приплъзването на алигаторовата опашка покрай следващия завой, само върха й. Сви рамене. — Да продължавам, значи! Майната му!

Отдалечи се от шахтата, стиснал под едната ръка пушката със спуснат предпазител и фенерчето в другата ръка. За първи път щеше да ловува соло. Не изпитваше страх. Когато дойдеше време за стрелба, щеше да намери на какво да опре фенерчето. Доколкото можеше да определи приблизително, намираше се в Ист Сайд, някъде под жилищната част. Бе излязъл извън своята територия. Господи, нима в преследване на алигатора бе прекосил целия град? Бени сви на завоя, светлината от розовото небе угасна: сега се движеше само една бавна елипса, фокусирана върху него и алигатора и свързващата ги тънка светлинна ос.

Завиха наляво. Бяха стигнали някъде почти под средата на жилищната част на града. Водата започна да става малко по-дълбока. Навлизаха в Енорията на Феъринг, наречена така на името на един свещеник, който преди около четвърт век бе живял горе. По време на икономическата криза през 30-те години, в момент на апокалиптично благополучие, той решил, че след смъртта на Ню Йорк, плъховете ще превземат града. Осемнайсет часа дневно обхождал опашките за помощи и църковните мисии, където ободрявал и кърпел одрипавелите души. Не предвиждал нищо друго освен един град пълен с трупове на умрели от глад хора, които щели да покрият тротоарите и тревните площи в парковете, изпружени с коремите нагоре сред фонтаните, висящи с изкривени шии по уличните стълбове. Още преди края на годината, градът (а може би и цяла Америка, но все пак хоризонтите на Феъринг не се простирали чак толкова далеч) щял да принадлежи на плъховете. Отец Феъринг смятал, че в такъв случай най-добре щяло да бъде плъховете да получат преднина — което означавало приобщаване към римокатолическата църква. Една вечер в началото на първия президентски мандат на Рузвелт, той слязъл в най-близката канализационна шахта. Като четиво взел Балтиморския Катехизис[11], своя молитвеник и, по никому неизвестни причини, екземпляр от „Съвременно мореходство“ от Найт[12]. Първото, което направил, според неговите дневници (открити няколко месеца след смъртта му), било да благослови вовеки веков всичката вода, течаща в каналите между „Лексингтън Авеню“ — „Ист Ривър“ и между 86-та-79-та улици, и да прогони духовете от нея. Това бил районът, известен по-късно като Енорията на Феъринг. Споменатите благословии осигурявали достатъчен запас от светена вода, а също му спестявали грижите по индивидуалното кръщаване, след като окончателно покръстил всички плъхове в енорията. Освен това Феъринг очаквал други плъхове да подочуят какво става под Ист Сайд и също да дойдат, за да бъдат покръстени. Не след дълго той щял да бъде признат за духовен предводител на наследниците на земята. Според Феъринг, ако в замяна на духовната храна, която им давал, плъховете му осигурявали по трима свои представители дневно за неговото физическо поддържане, това би била една съвсем незначителна жертва от тяхна страна.

И така, Феъринг си построил малко убежище на единия бряг на канала. Расо за легло, молитвеник за възглавница. Всяка сутрин наклаждал огънче от плавеи, събрани и оставени да съхнат през нощта. Наблизо имало вдлъбнатина в бетона, разположена под един улук за дъждовна вода. Там Феъринг утолявал своята жажда и се миел. След закуската с печен плъх („Черният дроб — пише Феъринг, — е необикновено сочен.“), той пристъпвал към изпълнението на своята първа задача: да придобие умението да общува с плъховете. Както можем да предполагаме, справил се е с нея. Един запис от 23 ноември 1934 година гласи:

Игнатий наистина се оказва много труден ученик. Днес спорихме с него за същността на индулгенциите. Вартоломей и Тереза го подкрепяха. Прочетох им от катехизиса: „Посредством индулгенциите църквата опрощава временното наказание за греха, насочвайки към нас, от нейната духовна съкровищница, част от безкрайното задоволство на Иисус Христос и от преизобилното задоволство на Дева Мария и светците.“

— А какво представлява това преизобилно задоволство? — попита Игнатий.

Аз зачетох отново: „Придобитото от тях през целия им живот, от което те нямат нужда и което Църквата предоставя на своите ближни членове от общността на светците.“

— Аха! — изписука Игнатий. — Тогава не разбирам по какво се различава това от марксисткия комунизъм, за който ти ни каза, че е безбожен. От всекиго според възможностите, всекиму според потребностите.

Опитах да му обясня, че съществуват различни видове комунизъм: че ранната християнска църква наистина е имала за основа общите подаяния и съвместното ползуване на вещите. В същия момент Вартоломей ме прекъсна със забележката, че може би тази доктрина за духовната съкровищница е възникнала в резултат от икономическите и социалните условия, в които е функционирала църквата в нейния най-ранен период. Тереза веднага обвини Бартоломей, че той изповядва марксистки възгледи и последва ужасно сбиване, при което едното око на Тереза бе извадено. За да й спестя нови болки я сложих да спи и малко след шест часа си приготвих възхитително ястие от нейните останки. Открих, че добре сварени, опашките са доста приятни на вкус.

Очевидно той е приобщил към правата вяра поне една групичка. По-нататък в дневниците изобщо не е споменато нищо повече за скептично настроения Игнатий: навярно е загинал в друга битка или е напуснал общността и се отправил към езическите канализационни участъци в центъра на града. След първото покръстване, желаещите започнали да намаляват: но всички са оптимистично настроени, а понякога дори обхванати от еуфория. Те описват Енорията като един малък анклав от светлина сред огромното мрачно средновековие на невежество и варварщина.

В края на краищата, месото от плъх не понесло на отеца. Навярно е прихванал някаква зараза. Вероятно, също, марксистките тенденции на неговото паство му напомняли твърде много за видяното и чутото на този свят, край леглата на болните и родилките, на опашките за помощи, дори в изповедалнята; и така благодушието, отразено в тези късни записи, всъщност представлявало просто едно необходимо самозаблуждение, защита от нерадостната истина, че неговите пъргави сивкави енориаши може да се окажат не по-добри от животните, чиито имоти наследявали. Последният му запис загатва за подобно настроение:

Когато Августин стане кмет на града (защото е прекрасно същество и е спечелил предаността на другите), ще си спомни ли той, или неговият синедрион, за един стар свещеник? Не с някаква синекурна длъжност или тлъста пенсия, а с истинско добросърдечно великодушие? Защото, въпреки че посвещаването на Бога бива възнаградено в Рая и със същата абсолютна сигурност остава невъзнаградено на този свят, аз вярвам, че в Новия Град, чиито устои полагаме тук, в този Йонов търбух под старите основи, ще бъде намерено някакво духовно изкупление. Ако това не стане, аз все пак ще намеря покой, насаме с Бога. Ето коя е най-висшата награда. По-голямата част от живота си, аз бях един класически Стар Свещеник — с не особено добро здраве, никога състоятелен. Може би…

Дневникът свършва тук. Все още той е запазен в един недостъпен сектор на Ватиканската библиотека и в главите на няколко стари служители на нюйоркската служба „В и К“, свидетели на откриването му. Дневникът бил положен на върха на пирамидка от тухли, камъни и клони (достатъчно голяма, за да може да покрие човешки труп), издигната в един тръбен отсек с диаметър 90 сантиметра, близо до границата на Енорията. До него лежал молитвеникът. Нямало никаква следа от катехизиса, нито от „Съвременно мореходство“ на Найт.

— Изглежда са проучвали кой е най-добрият начин за измъкване от потъващ кораб — бе отбелязал след прочитането на дневника Манфред Кац, предшественикът на Цайтсус.

По времето, когато Профейн ги слушаше, тези истории звучаха почти апокрифно и съдържаха повече фантазия, отколкото даваше основания самият документ. В нито един момент от двайсетината години, през които легендата се бе предавала, не бе хрумвало някому да подлага на съмнение здравия разсъдък на стария свещеник. Така е с канализационните истории. Те просто съществуват. За тях понятия като лъжа или истина са неприложими.

Профейн бе пресякъл границата, а кокодрилото все още бе напред. На места по стените бяха надраскани цитати от евангелия, латински фрази (Agnus Dei, qui tollis peccata mundi, dona nobis pacem — Агнец Божи, който изкупваш прегрешенията на света, дари ни покой). Покой. Тук бе имало покой някога, през един кризисно-застоен сезон, смазан бавно, гладно-нервно навън на улицата, от мъртвото тегло на собственото си небе. Профейн бе доловил основната идея, въпреки деформациите на времето в разказа на отец Феъринг. Отлъчен от църквата, най-вероятно поради самия факт на своята мисионерска дейност тук, скелет в шкафа на римокатолическата църква и в свещеническата дупка на своето расо и легло, старецът бе проповядвал на паството си от плъхове с имена на светци, и всичко това с намерението да постигне покой.

Бени насочи лъча на фенерчето към старите надписи, видя едно петно с формата на разпятие и го полазиха тръпки. За първи път, откакто се бе отдалечил от канализационната шахта, осъзнаваше, че е съвсем сам. Алигаторът, който бе някъде напред, нямаше да му помогне, защото скоро щеше да бъде мъртъв. Щеше да се присъедини към други привидения.

Най-силно бяха привлекли вниманието му пасажите, имащи отношение към Вероника: единствената спомената в дневника женска, освен Тереза. Един от апокрифите, съчинен от канализационните работници с характерното за тях мръсно подсъзнание (любима фраза: „Умът ти е все в каналите“), разказваше за противоестествената връзка между свещеника и младата плъхиня, описана като някакво подобие на сластолюбива Магдалена. Съдейки от това, което Профейн бе чул за нея, Вероника била единственият член на паството, чиято душа, според отец Феъринг, заслужавала да бъде спасена. Тя го посещавала нощем, не като сукуба, а за да получава наставления, — които навярно е отнасяла обратно в своето свърталище, където и да е било разположено то в Енорията, — и някакви доказателства за желанието на отец Феъринг да я приобщи към Христос: пришито към презраменника отличие, запомнена глава от Новия Завет, частично опрощение, покаяние. Нещо, което да съхрани. Вероника определено не е била някаква си непрокопсаница и/или развейпрах.

Моята невинна шега изглежда не е била далеч от истината. Когато те стъпят достатъчно здраво на краката си и почнат да размишляват за канонизацията, уверен съм, че Вероника ще оглави списъка. И безсъмнено някой потомък на Игнатий ще играе ролята на изтъкващ доводите против предложената канонизация.

Тази вечер V. дойде при мен много разстроена. Отново блудствали с Павел. Толкова е тежко бремето на вината върху нея. Тя почти я вижда: като огромен, бял, тежко пристъпващ звяр, който я преследва, иска да я погълне. Няколко часа говорихме за сатаната и неговите лукавства. V. изрази желание да се покалугери. Обясних й, че засега все още не съществува официално признат религиозен орден, в който да бъде приета. Тя ще говори с някои от момичетата, за да разбере дали е налице достатъчно широк интерес, който да налага действия от моя страна. Това ще означава писмо до епископа. А латинският ми е толкова окаян…

Агнец Божи, помисли си Профейн. Учил ли ги е свещеникът на „Плъх Божи“? Как е оправдавал избиването им, по три на ден? Какво би било отношението му към мен или към Алигаторния Патрул? Бени провери механизма на пушката. Тук в енорията тунелите се виеха като в раннохристиянска катакомба. Нямаше смисъл да рискува да стреля, не и тук. А само това ли беше?

Бени усещаше умора, гърбът му бе изтръпнал. Започваше да недоумява още колко трябваше да продължава това. Никога досега не бе преследвал толкова дълго алигатор. Спря за малко и наостри уши. Никакъв звук, освен приглушеното стичане на водата. Анхел нямаше да дойде. Бени въздъхна и отново закрачи бавно към реката. Алигаторът гълголеше в каналните нечистотии, пускаше мехури и ръмжеше незлобливо. Казва ли нещо, запита се Профейн. На мен? Бени продължи да лъкатуши из тунела, усещайки, че скоро ще започне да мисли за това как в даден момент ще рухне и просто ще се остави на течението да го понесе, заедно с порнографските снимки, утайката от кафе, презервативите (употребени и неупотребени) и лайната, нагоре през прочиствателния водоем към Ист Ривър и през прилива, та чак до каменните гори на Куинс. И да вървят по дяволите този алигатор и преследването му, тук, сред изписаните с тебешир стени като от древни легенди. Това място не бе подходящо за убийство. Бени усети върху себе си очите на плъховете-призраци, насочи поглед далеко напред, без да го отклонява, от страх да не би в периферното му зрение да попадне широката 90 сантиметра тръба, която представляваше гробницата на отец Феъринг, и опита да държи ушите си затворени за долитащите изпод прага писукания на Вероника, старата любов на свещеника.

Внезапно — тъй внезапно, че това стресна и уплаши Бени — иззад един ъгъл по-напред изникна светлина. Ала не светлината на дъждовна градска вечер, а по-бледа, по-неопределена. Тръгнаха да завиват. Профейн забеляза, че крушката на фенерчето започна да примигва; за момент изгуби алигатора от поглед. После заобиколи ъгъла и се озова в широко като църковен неф пространство със сводест покрив и фосфоресцентна светлина, излъчвана от неопределено разположени стени.

— ’Кво! — гръмко възкликна той.

Отражение от реката? Морската вода понякога свети на тъмно; същото тревожно сияние е забележимо в оставената от кораб диря. Но не и тук. Алигаторът бе обърнат с лице към него. Целта бе ясно видима и лесна за поразяване. Бени спря. Очакваше някакво събитие. Нещо трансцендентно, разбира се. Той беше сантиментален и суеверен. Алигаторът положително щеше да придобие езикова дарба, тялото на отец Феъринг щеше да възкръсне, сексапилната V. щеше с помощта и въздействието на своите прелести да разубеди свещеника да я убива. Бени усещаше, че е готов да полети във въздуха и му бе невъзможно да определи къде всъщност е попаднал. В костница, в гробница.

— Ах, какъв съм загубеняк — прошепна той на фосфоресценцията. Предразположен към злополуки, хронически неудачник. Пушката ще гръмне в ръцете му. Сърцето на алигатора ще продължи да тупти, а неговото собствено ще се пръсне, главната пружина и интервалният механизъм ще ръждясват в дълбоките до коляно мръсотии, на тази отвратителна светлина. — Не мога ли просто да те пусна да си отидеш? — Бригадирът Бънг знаеше, че Профейн преследва сигурна цел. Това бе записано в бележника му. И тогава Бени видя, че алигаторът нямаше къде по-нататък да продължи. Той бе приклекнал на бутовете си и чакаше, много добре знаеше, че ще бъде застрелян.

Във филаделфийската Зала на независимостта, след ремонтите работи бяха оставили част от оригиналния под, един квадратен метър, която да показват на туристите. „Навярно Бенджамин Франклин е стоял точно тук“, обясняваше екскурзоводът, „или дори Джордж Вашингтон“. Профейн, по онова време осмокласник, на екскурзия, бе съответно впечатлен. Същото чувство изпита и сега. Тук, в това помещение въпросният старец бе убил и сварил своята послушница, бе извършил содомия с плъх, бе обсъждал с V., бъдеща светица (в зависимост чия версия слуша човек), каква е възможността един женски гризач да се покалугери.

— Съжалявам — прошепна Бени на алигатора. Винаги така казваше. Шаблонна фраза на един неудачник. Вдигна пушката до рамото си и дръпна предпазителя. — Съжалявам — повтори Бени. Отец Феъринг бе разговарял с плъхове. Профейн разговаряше с алигатори. Той натисна спусъка. Алигаторът се разтресе и преобърна, и след десетсекундни конвулсии замря неподвижен. Шурна амебоподобна кръв и, съчетана със слабите водни отблясъци, започна да образува извивки с променливи форми. Фенерчето изведнъж угасна.

[1] Американски профсъюзен лидер (1907–1970). ↑

[2] „Хики-Фриман“ — американска компания, производител на висококачествени и скъпи мъжки костюми. ↑

[3] След като се наложило 3-километров участък от съвсем нова канализация (на квартал Лорелтън, нюйоркския район Куинс) да бъде подменен поради некачествено строителство, фирмата-изпълнител и трима общински служители били дадени под съд. Делото продължило почти 14 месеца и за времето си това е бил най-дългият криминален процес в историята на САЩ. ↑

[4] Квартал в нюйоркския район Бруклин. ↑

[5] Вид италианско сирене. ↑

[6] Популярен герой от американски мултфилми, появил се за първи път в 1953 г. ↑

[7] Астория — квартал в нюйоркския район Куинс. ↑

[8] Любов моя, толкова съм самотен, любов моя (исп.) ↑

[9] Тапа, канелка, подкупвам (англ.). А също и анус (жаргон). ↑

[10] Да ти еба майката (исп.) ↑

[11] Публикуван в 1885 г. — Катехизис на християнската доктрина (т.е. книга за основните положения в християнското учение, изложени под формата на въпроси и отговори), или просто Балтиморският катехизис е официалният национален катехизис за деца в САЩ, основан на Малкия катехизис на Робърт Белармин от 1614 г. ↑

[12] Остин Найт (1854 — 1927) — адмирал и главнокомандващ Азиатския Флот на САЩ (1917–1918). Учебникът „Съвременно мореходство“ е публикуван в 1901 г. ↑

II

Кукнат върху своята уродлива еспресо-машина, Гуверньор („Руни“) Уинсъм пушеше цигара с хашиш и хвърляше злобни погледи към младата жена в съседната стая. Апартаментът, кацнал високо над „Ривърсайд Драйв“, наброяваше около тринайсет стаи, всички до една обзаведени в Раннохомосексуален стил и подредени така, че да възпроизвеждат онова, което писателите от миналия век са наричали „перспектива“, когато свързващите стаите врати бивали отворени, както бяха сега.

Неговата съпруга Мафия седеше на леглото и играеше с котарака Фанг. В момента тя бе гола и поклащаше един сутиен с подплънки пред безсилно размахващите се лапи на Фанг, който беше сиамски, пясъчносивкав и нервен.

— Писи, писи — бърбореше тя. — Да не би свадкото ми писенце да се съвди, застото не може да игвае със сутиена? Ау, колко е милицък и високомевен.

О, Господи, мислеше Уинсъм, интелектуалка! Защо ми трябваше интелектуалка? Всички те, без изключение, деградират.

Хашишът бе от универсалния магазин „Блумингдейл“, отлично качество: доставен преди няколко месеца от Каризма по време на един от неговите редки изблици на трудов ентусиазъм; по онова време той работеше като експедитор в параходна агенция. Уинсъм отбеляза мислено, че трябва да уговори среща с пласьорката на наркотици от магазина „Лорд енд Тейлърс“, хилаво момиче, което мечтаеше някой ден да продава портмонета на щанда за дамски аксесоари. Тревата бе високо ценена от пушачите на хашиш, по същия начин, както познавачите ценяха уискито „Чивас Ригал“ или черната панамска марихуана.

Руни беше административен директор на звукозаписната фирма „Аутландиш Рекърдс“[1] („Фолксвагените на стерео“, „Левънуъртското[2] певческо дружество изпълнява любими стари песни“) и прекарваше по-голямата част от времето си в търсене на нови чудновати изпълнители. Например веднъж бе вмъкнал тайно в женската тоалетна на гара „Пенсилвания“ магнетофон, замаскиран като кутия с дамски превръзки; често можеше да бъде видян по джинси ливайс и фалшива брада, с микрофон в ръка, притаен насред действуващия с пълна сила фонтан на „Уошингтън Скуеър“; да го изхвърлят от публичен дом на 12-та Улица; да се промъква край навеса за резервните подавачи на „Янки Стейдиъм“ в деня на откриването на бейзболния сезон. Руни бе навсякъде, Руни бе неудържим. Най-неприятното положение, в което бе изпадал, това бе сутринта, когато двама въоръжени до зъби агенти на ЦРУ връхлетяха в канцеларията, за да унищожат най-светлата и съкровена мечта на Уинсъм: вариантът за приключване с всички варианти на увертюрата на симфония „1812-та година“ от Чайковски. Какво планираше Уинсъм да използува вместо камбани, медни духови инструменти или оркестър, знаеха само Бог и Уинсъм; и съвсем не беше работа на ЦРУ. Агентите бяха дошли да разберат какви са тези топовни изстрели. Според тях, изглежда Уинсъм бе внедрил свои шпиони сред високопоставените служители на Стратегическото Въздушно Командуване.

— Защо? — попита сивокостюместият агент на ЦРУ.

— Защо не! — отвърна Уинсъм.

— Защо? — попита другият агент, с тъмносиния костюм.

Уинсъм обясни защо.

— Господи! — възкликнаха те, пребледнявайки едновременно.

— Естествено, става дума за тази, която ще бъде хвърлена над Москва — отбеляза Руни. — Нужна ни е историческа точност.

Котаракът нададе стържещ, почти нервнопарализиращ писък. От една съседна стая изпълзя Каризма, покрит с огромно зелено одеяло.

— ’Бро утро — промърмори Каризма, с приглушен от одеялото глас.

— Не е утро — възрази Уинсъм. — Пак не позна. Сега е полунощ и жена ми Мафия играе с котарака. Отиди да я погледаш. Вече съм решил да продавам билети.

— Къде е Фу? — изпод одеялото.

— Забавлява се някъде в центъра на града — отвърна Уинсъм.

— Руни, ела да го видиш — изписка младата жена.

Котаракът лежеше по гръб, навирил четирите лапи във въздуха, мъртвешки озъбен. Уинсъм не каза нищо. Зелената купчина в средата на стаята напредна покрай еспресо-машината и влезе при Мафия. Заобикаляйки леглото, тя спря за малко, от нея щръкна една ръка и потупа Мафия по бедрото, после купчината се изниза в посока към банята.

Ескимосите смятат за проява на истинско гостоприемство да предложат на своя гост жена си за през нощта, заедно с храната и подслона, размишляваше Уинсъм. Интересно, дали Каризма чука Мафия?

— Муклук — изрече той на глас. Според Уинсъм това бе ескимоска дума. Ако не е ескимоска, още по-зле: той не знаеше други. Както и да е, никой не го чу.

Котаракът нахлу със скок в стаята с еспресо-машината. Съпругата на Уинсъм навличаше пеньоар/кимоно/домашен халат или наметка. Той не можеше да ги отличи, въпреки че Мафия от време на време правеше опити да му изясни разликата. Уинсъм знаеше само, че това бе нещо, което трябваше да сваля от нея.

— Ще поработя малко — рече тя.

Съпругата му беше авторка. Романите й — засега три от по хиляда страници всеки — подобно на хигиенични салфетки бяха побрали в себе си едно огромно и предано сестринство от консуматорки. Даже, кой знае как, се бе образувала нещо като общност или клуб на почитателките й, чиито членки клечаха из апартамента, четяха откъси от нейните книги и обсъждаха нейната Теория.

Ако Уинсъм и Мафия някога стигнеха до окончателна раздяла, за това щеше да бъде виновна Теорията. За съжаление Мафия вярваше в нея тъй пламенно, както и всяка от нейните последователки. Теорията не беше нещо кой знае какво, предимно самозалъгване от страна на Мафия. Тя предлагаше едно-единствено твърдение: светът може да бъде спасен от сигурна разруха единствено посредством Героична Любов.

В действителност Героична Любов означаваше ебане пет-шест пъти на нощ, всяка нощ без изключение, с прилагане на множество силови, полусадистични хватки. Досега Уинсъм бе избухнал само веднъж по този повод. Бе изкрещял: „Ти превръщаш брака ни в цирков акробатичен номер“, което, според Мафия, беше много добра реплика. Тя се появи в следващия й роман, произнесена от Шварц, слабохарактерен евреин психопат, който бе главният отрицателен герой.

Всички действуващи лица в нейните романи попадаха под тази обезпокоително предсказуема расова уравниловка. Симпатичните — онези богоподобни, неуморими сексуални атлети, които Мафия използуваше за свои херои и хероини (а дали не и като хероин?, питаше се той,) — бяха до един високи, здрави, бели хора, макар и силно загорели от слънцето, англосаксонци, тевтонци и/или скандинавци. Включените за разнообразие комични и отрицателни герои, неизменно биваха негри, емигранти от Южна Европа и евреи. Уинсъм, който идваше от Северна Каролина, бе възмутен от нейния типично градски или янки-американски начин за изразяване на омразата си към неграта. През техния период на ухажване Уинсъм бе очарован от нейния удивително богат репертоар от негърски вицове. Чак след сватбата той установи ужасния, напълно достоверен факт, че Мафия използува сутиени с подплънки: тя нямаше почти никаква представа за отношението на южняците към негрите. Тъй като не бе способна на нещо повече от най-примитивните емоции, Мафия употребяваше термина „негро“ за да изрази омраза. Уинсъм обикновено биваше твърде огорчен, за да й разясни, че става дума не толкова за любов, омраза, харесване или неприязън, колкото за едно наследство, с което човек живее. Бе оставил недоразумението да отмине, както всяко друго нещо.

Ако тя вярваше в Героичната Любов, което всъщност представлява повторяемост, значи Уинсъм очевидно не бе и наполовина такъв мъж, какъвто търсеше Мафия. За пет години брачен живот тя бе разбрала само, че двамата са напълно оформени, необвързани почти с нищо личности и че емоционална осмоза между тях се осъществяваше само при процеждането на сперма през плътните мембрани на презерватива или вагиналната диафрагма, които несъмнено трябваше да бъдат там, за да ги предпазват.

Уинсъм бе израснал в атмосферата на бяло-протестантската сантименталност, популяризирана от списания като „Семеен кръг“. Един от често срещаните там закони бе, че децата оправдават брака. В определен период Мафия бе просто откачила на тема деца. Навярно бе имала известно намерение да отгледа поредица от супердеца, да основе нова раса, кой знае. Уинсъм очевидно бе отговарял на нейните изисквания, генетични и евгенични[3]. Обаче тя хитро бе изчаквала и през първата година на Героична Любов бе изиграла пълния репертоар от противозачатъчни брътвежи. И тъй като междувременно нещата вървяха към разпадане, Мафия, естествено, започваше да изпитва все по-сериозни съмнения относно това доколко, в края на краищата, Уинсъм е бил нейният правилен избор. Уинсъм нямаше представа защо тя бе чакала толкова дълго. Навярно Мафия се тревожеше за своята литературна репутация. Може би тя задържаше развода, докато нейното чувство за връзки с обществеността й подскажеше точно кога да го направи. Уинсъм имаше известно подозрение, че в съда Мафия ще го изкара дотолкова почти импотентен, колкото й позволят границите на правдоподобността. Вестник „Дейли нюз“ и може би дори списание „Конфиденшъл“ щяха да обявят на цяла Америка, че той е евнух.

В щата Ню Йорк единственото основание за развод е изневярата. Що се отнася до Руни, унесен в мечти да пребие Мафия, той бе почнал да заглежда с нещо повече от обичайния интерес Паола Мистрал, съквартирантката на Рейчъл. Красива, чувствителна и нещастна, както бе чул, в брака с Папи Ход, старшина-боцман ІІІ-клас от военноморския флот на САЩ, от когото тя бе избягала. Но означаваше ли това, че мнението й за Уинсъм бе станало по-добро?

Каризма се плискаше под душа. Дали не беше и там със зеленото одеяло? Уинсъм бе останал с впечатлението, че Каризма живее в одеялото.

— Хей — извика Мафия от бюрото. — Ще ми каже ли някой как точно се пише: Пантилезия или Пентилезия?

Уинсъм точно искаше да й поясни, че започва с П, като презерватив, когато телефонът иззвъня. Уинсъм скочи от еспресо-машината и изприпка леко до телефона. Нека от издателството я помислят за неграмотна.

— Руни, да си виждал съквартирантката ми? По-младата.

Не беше я виждал.

— Или Стенсъл?

— Стенсъл не е идвал тук цяла седмица — отвърна Уинсъм. — Казва, че търси някакви следи. Всичко е много тайнствено и в стил Дашиъл Хамет[4].

Гласът на Рейчъл звучеше разтревожено: дишането й бе някак странно.

— Не са ли заедно?

Уинсъм разпери ръце и сви рамене, придържайки слушалката притисната между шията и рамото.

— Защото снощи тя не се прибра.

— Никой не знае какво прави Стенсъл, но ще попитам Каризма — отвърна Уинсъм.

Каризма стоеше в банята, загърнат в одеялото, и разглеждаше зъбите си в огледалото.

— Айгенвалю, Айгенвалю! — мърмореше той. — Даже и аз мога да почистя по-добре каналите на зъбните корени. За какво ти плаща моето приятелче Уинсъм?

— Къде е Стенсъл? — попита Уинсъм.

— Вчера изпрати бележка по един скитник с войнишка шапка от кампанията в 1898 година. Нещо в смисъл, че ще бъде в каналите, ще издирва някаква следа, не беше много ясно.

— Не ходи прегърбен — подвикна съпругата на Уинсъм, докато той се влачеше обратно към телефона, издишайки дим от хашиш. — Изправи плещите.

— Ай-ген-валю! — изпъшка Каризма. В банята имаше забавено ехо.

— Какво ще издирва? — попита Рейчъл.

— Никой от нас изобщо не е проявявал интерес към неговите работи — поясни Уинсъм. — Ако той иска да обикаля из канализационната система, защо не. Обаче не ми се вярва Паола да е с него.

— Паола е едно много шантаво момиче — натърти Рейчъл и затвори, кипнала от яд, ала не и към Уинсъм. Обръщайки се, видя Естър да излиза крадешком през вратата, облечена в нейното кожено пардесю.

— Можеше да ме попиташ — отбеляза Рейчъл. Това момиче все отмъкваше разни неща и после, когато го хванеха, започваше да кокетничи. — Къде отиваш по това време? — поинтересува се тя.

— О, навън. — Неопределено.

Ако имаше поне малко смелост, помисли Рейчъл, щеше да изтресе: коя си ти, да те вземат мътните, че да ми държиш сметка къде отивам? А Рейчъл щеше да й отговори: аз съм тази, на която дължиш около хиляда долара, ето коя съм. Естър щеше да изпадне в истерия и да изплаче: Щом е така, махам се. Ще започна да проституирам или нещо такова и ще ти изпратя парите по пощата. А Рейчъл щеше да проследи с поглед как тя потегля трополейки, и точно когато Естър стигнеше до вратата, щеше да поднесе финалната реплика: Ще останеш без пукната пара, защото ще трябва ти да им плащаш. Изчезвай и повече не искам да те виждам! Върви по дяволите, където искаш върви! Вратата щеше да хлопне, след малко почукването на високите токчета щеше да заглъхне в коридора, вратата на асансьора щеше да се затвори със съскащ удар и ура: няма я вече Естър. А на другия ден Рейчъл щеше да прочете във вестника, че Естър Харвиц, 22-годишна, завършила с отличен успех нюйоркския Сити Колидж, е скочила от някой мост, надлез или висока сграда. И Рейчъл щеше да бъде тъй потресена, че нямаше да може дори да заплаче.

— Това аз ли бях? — възкликна тя на глас. Естър бе излязла. — И така, именно това наричаме потисната враждебност — продължи Рейчъл с виенски акцент. — Тайно искаш да убиеш съквартирантката си. Или нещо подобно.

Някой блъскаше по вратата. Рейчъл отвори и пред нея застанаха Фу и един неандерталец в униформа на старшина-боцман ІІІ-клас от военноморския флот на САЩ.

— Това е Пиг Бодайн — представи го Фу.

— Не е ли малък светът? — рече Пиг Бодайн. — Аз търся жената на Папи Ход.

— Аз също — отвърна Рейчъл. — А ти да не си любовен пратеник на Папи? Паола не иска да го вижда повече.

Пиг със замах наниза бялата си шапка на настолната лампа.

— Има ли бира в хладилника? — ухилен попита Фу.

Рейчъл бе свикнала при нея по всяко време да нахлуват членове на Пасмината и техните случайни познати.

— ЧУСКУДС — отвърна тя, което на жаргона на Пасмината означаваше Чувствувайте Се Като У Дома Си.

— Папи е някъде из Средиземното — подхвърли Пиг, вече излегнат на канапето. Бе достатъчно нисък, тъй че краката му не увиснаха през края. Той отпусна една дебела космата ръка и я остави да се стовари на пода с глухо думкане, което, предположи Рейчъл, по-скоро щеше да прозвучи като плющене, ако не бе килимът. — Ние с него служим на един кораб.

— А тогава защо ти не си в Средиземното, където и да е то? — попита го Рейчъл. Ясно й бе, че той има предвид Средиземно море, но враждебното й настроение взе връх.

— Дезертирах — поясни Пиг и затвори очи. Фу се върна с бирата. — Уха-а, браво! Подушвам „Болантайн“.

— Пиг има необикновено чувствителен нос — поясни Фу, оставяйки отворена бутилка бира „Болантайн“ в лапата на Пиг, която приличаше на язовец с увредена хипофизна жлеза. — Винаги познава.

— Как се събрахте вие двамата? — попита Рейчъл, сядайки на пода.

Пиг, все още със затворени очи, лочеше бира. Тя изтичаше от ъгълчетата на устата му, образуваше кратковременни локвички в рунтавите му ушни миди и после се просмукваше в канапето.

— Ако изобщо си ходила някога в Ръждивата, трябва да ти е ясно как — отвърна Фу. Той имаше предвид Ръждивата лъжица, бар в западните покрайнини на Гринич Вилидж, където, според легендата, един виден и доста колоритен поет от 20-те години бе пил до последно издихание. Оттогава насам барът имаше сериозно реноме сред компаниите, подобни на Цялата Шантава Пасмина. — Пиг създаде просто неотразимо впечатление там.

— Бас ловя, че Пиг е любимец на всички в Ръждивата лъжица — кисело отбеляза Рейчъл. — Като вземем предвид добре развитото му обоняние, а също факта, че може да познава по миризмата различните марки бира и тъй нататък.

Пиг дръпна бутилката от устата си, където тя, кой знае как, бе стояла, като по чудо уравновесена.

— Къл-къл — изгълголи той. — А-ах.

— Може би твоят приятел ще иска да послуша малко музика — усмихна се Рейчъл, протегна ръка и включи радиото на пълна мощност, на УКВ. Завъртя копчето и хвана една станция, която излъчваше южняшки песни. Сърцераздирателно проплакаха цигулка, китара, банджо и певец:

Гонихме се снощи с пътния патрул,

Техният „понтиак“ обаче

Бе по-мощен от моята бричка.

Налетях на стълб и предадох Богу дух

И сега моята любима плаче за мен

Аз съм горе в рая, мила, не плачи

Няма смисъл да тъгуваш.

Просто седни в татковия „форд“

Натисни на воля газта

И скоро ще бъдеш в рая при мен.

Дясното стъпало на Пиг бе започнало неравномерно поклащане, опитвайки да влезе в такт с музиката. Скоро коремът му, върху който вече бе уравновесена бутилката, се раздвижи нагоре-надолу в същия ритъм. Фу озадачено наблюдаваше Рейчъл.

— Нищо не обичам… — подхвана Пиг и замлъкна.

Рейчъл не се съмняваше в това.

— … повече от хубавата фолк музика — довърши Пиг.

— Уф! — кресна тя. Не желаеше да задълбава в подобна високоинтелектуална тема, но съзнаваше, че е прекалено любопитна, за да остави работата така. — Предполагам, когато сте излизали двамата с Папи Ход в градски отпуск, много ви е било забавно да слушате кънтри музика.

— Сритвахме по някой друг морски пехотинец, което е почти същото — изрева Пиг, надвиквайки музиката. — Къде казваш, че е Паола?

— Не съм казала къде е. Твоят интерес към нея е чисто платоничен, нали?

— Кво? — измуча Пиг.

— Без ебане — поясни Фу.

— Такъв номер бих извъртял само на някой офицер — заяви Пиг. — Имам си принципи. А искам да я видя, защото преди да отплува, Папи Ход ми заръча да й се обадя, ако минавам през Ню Йорк.

— Е, не знам къде е Паола! — изкрещя Рейчъл. — Но бих искала да разбера — добави тя, по-тихо.

Около минута слушаха за войника, който се сражавал в Корея за честта на червено-синьо-белия флаг, а един ден неговата любима Белинда Су (римува се с блус) избягала с някакъв пътуващ търговец на самолетни витла. Та такива ми ти работи със самотния войник. Внезапно Пиг извъртя глава към Рейчъл, отвори очи и я попита:

— Какво мислиш за тезата на Сартър, че всички ние олицетворяваме една самоличност?

Което не я изненада: в края на краищата той е бил постоянен посетител на Лъжицата. Следващия час разговорът им бе съставен изключително от благоприлични съществителни. Радиостанцията продължи с пълна сила да бълва фолк песни. Рейчъл отвори бутилка бира за себе си и скоро обстановката стана по-приветлива. Фу даже се развесели достатъчно, за да изрови от своя неизчерпаем репертоар и поднесе следния китайски виц:

„Пътуващият музикант Линг, след като успял да спечели доверието на прославен и влиятелен мандарин, веднъж по късна доба офейкал от дома му с хиляда златни юана и безценен нефритен лъв. Кражбата разстроила тъй дълбоко бившия му работодател, че за една нощ косата на стареца съвсем побеляла и до края на живота си той по цели дни само седял на прашния под на стаята, подръпвал апатично струните на своята пипа[5] и монотонно напявал: «Много странен музикант!»“

В един и половина телефонът иззвъня. Беше Стенсъл.

— Току-що стреляха по Стенсъл — съобщи той.

Великият частен детектив.

— Как си, къде си? — Стенсъл й каза адреса, в района на Източна 80-та улица. — Седи там и чакай — посъветва го тя. — Ще дойдем да те вземем.

— Той не може да седи. — Стенсъл затвори.

— Хайде — подвикна Рейчъл. — Нови развлечения, вълнения, трепети. Стенсъл току-що е бил ранен, докато издирвал някаква следа.

— Ега ти следите! — подсвирна Фу и се изкиска. — Май започват да оказват съпротива.

Стенсъл бе телефонирал от една унгарска сладкарница на Йорк авеню, известна като Унгарската Сладкарница. По това време единствените посетители бяха две възрастни дами и свободен от дежурство полицай. Жената зад щанда с пастите бе цялата доматени бузи и усмивки и изглеждаше от типа продавачки, които дават допълнителни порции на бедните подрастващи момчета и майчински-грижовно наливат безплатно кафе на скитниците, макар че кварталът беше богаташки, и скитници минаваха през него само случайно и понеже знаеха, че мястото им не е там, бързо „се изнасяха“.

Стенсъл бе изпаднал в неудобно и може би опасно положение. Няколко сачми от първия изстрел на ловната пушка (бе избегнал втория с изкусен плонж в каналните нечистотии) бяха рикоширали в левия му бут и сега той не изгаряше от нетърпение да седне. Бе скрил водонепроницаемия костюм и маската под една подпора на пешеходната пътека на „Ист Ривър Драйв“ и бе пригладил косата и дрехите си на луминесцентната светлина, отразена в близката локва. Не бе много сигурен дали изглежда достатъчно представителен. Лоша работа, този полицай тук.

Стенсъл излезе от телефонната кабина и внимателно намести десния си бут на едно столче до барплота, опитвайки да не гримасничи от болка, с надеждата, че бавните, предпазливи движения биха могли да бъдат отдадени на солидната му възраст. Помоли за чаша кафе, запали цигара и забеляза, че ръката му не трепери. Пламъкът на кибритената клечка гореше чист, коничен, нетрепващ. Стенсъл, много си хладнокръвен, помисли той, но Господи: как стана така, че те разконспирираха?

Това беше най-лошото. С Цайтсус се бяха запознали случайно. Стенсъл бе тръгнал към квартирата на Рейчъл. Пресичайки „Кълъмбъс авеню“, забеляза на отсрещния тротоар десетина-петнайсет опърпани работници, на които Цайтсус държеше реч. Всяка организирана човешка маса очароваше Стенсъл, особено нередовната военна част. Тези приличаха на революционери.

Стенсъл пресече улицата. Работниците от групата тръгнаха в различни посоки. Цайтсус ги наблюдаваше известно време, после се обърна и видя Стенсъл. От източната светлина, стъклата на очилата му избледняха и станаха съвсем празни.

— Закъсняваш — подвикна Цайтсус.

Наистина закъснявам, помисли Стенсъл. С години.

Ще говориш с бригадира Бънг. Онзи, хей там, с карираната риза.

Тогава Стенсъл осъзна, че е с тридневна брада и за същия период от време бе спал с дрехите. Любопитен към всяко нещо, което дори само загатваше за сваляне на властта, той приближи Цайтсус и пусна типичната за баща си усмивка на служител от външното разузнаване.

— Не търся работа — поясни Стенсъл.

— А, ти си англичанин — рече Цайтсус. — Последният англичанин, който беше при нас, направо пребиваше алигаторите до смърт. Готини сте вие, англичаните. Защо не опиташ, само за един ден?

Естествено, Стенсъл зададе въпроса какво да опита и контактът бе осъществен. Скоро след това се озоваха в канцеларията, която Цайтсус използуваше по съвместителство заедно с някаква твърде неясно дефинирана оценъчна група, и заговориха за канализацията и каналите. Стенсъл знаеше, че сред папките на парижкото досие има записано интервю с един от надзорниците по поддръжката на колекторните тръби, който бил работил по главната канализационна линия, минаваща под булевард „Сен Мишел“. Човекът — вече доста стар, когато давал интервюто, но с удивително свежа памет, — си припомнил, че малко преди избухването на Първата световна война, по време на една от рутинните ежемесечни инспекционни обиколки, видял жена, който може да е била V. След като веднъж бе имал късмет с канализацията, Стенсъл не виждаше защо да не опита отново. Отидоха да обядват. Беше ранен следобед, валеше и разговорът се завъртя около историите, свързани с каналите. Взеха думата и няколко стари кримки с техните спомени. След около половин час бе цитирано името на Вероника: любовница на свещеник, която искала да се покалугери — споменавана в дневника с нейния инициал.

Красноречив и обаятелен, дори в омачкан костюм и доста набола брада, опитвайки да не издаде никакъв признак на възбуда, Стенсъл ги бе придумал да го заведат долу. Но те бяха очаквали това. А оттам накъде? Бе видял всичко, което искаше да види от Енорията на Феъринг.

Подир две чаши кафе полицаят излезе, а след пет минути дойдоха Рейчъл, Фу и Пиг Боудайн. Наблъскаха се в „плаймута“ на Фу, който предложи да отидат в Лъжицата. Пиг ентусиазирано подкрепи идеята. За всеобщо учудване, Рейчъл не направи сцена, нито задаваше въпроси. Слязоха на две пресечки от нейния апартамент. Фу отпраши по „Ист Ривър Драйв“. Отново бе завалял дъжд.

— Сигурно те боли гъзът — бе единственото, което отбеляза Рейчъл. Каза го през дълги клепачи и хлапашка усмивчица, и около десетина секунди Стенсъл се чувствуваше съвсем като отегчителен, глупав и жалък дъртак, за какъвто Рейчъл вероятно го бе помислила.

[1] Необичайни звукозаписи (англ.). ↑

[2] Т.е. Федералният затвор в Левънуърт, щата Канзас. В случая става дума за затворнически хор. ↑

[3] От евгеника — реакционна наука за подобрение на биологическата природа на човека, в основата на която лежи делението на хората на биологически пълноценни и непълноценни. ↑

[4] Дашиъл Хамет (1894 — 1961) — американски писател, един от най-значителните представители на детективския жанр. Най-известният му роман е „Малтийският сокол“. ↑

[5] пипа — китайски струнен музикален инструмент, наподобяващ мандолина. ↑

Шеста глава
В която Профейн се връща на улично ниво

I

Жените винаги сполетяваха загубеняка Профейн като нещастни случаи: скъсани връзки на обувки, изпуснати чинии, карфици в нови ризи. Фина не беше изключение. Първоначално Бени бе предположил, че е само безплътният обект на някаква телесна акция за милосърдие. Че в компанията на безброй малки и наранени животни, а също на забравени от Бога и намиращи се почти на прага на смъртта улични скитници, за Фина той е просто само още едно средство за постигане на благоразположение или състрадание.

Но, както обикновено, грешеше. Началният признак дойде с мрачното празненство, което Херонимо и Анхел организираха по случай неговия първи осемчасов лов на алигатори. Всички бяха приключили с нощната смяна и около 5 часа сутринта вече се намираха в апартамента на семейство Мендоса.

— Облечи костюм — нареди Анхел.

— Нямам такъв — отвърна Профейн.

Дадоха му един от костюмите на Анхел. Той бе съвсем тесен и Бени се почувствува нелепо в него.

— Всъщност, нищо друго не искам, освен да спя — заяви Бени.

— Да спиш през деня! — подвикна Херонимо. — Хо-хо. Ти си луд бе, човек! Излизаме по курви.

Цъфна и Фина, топла, с още сънени очи; разбра, че организират празнуване, изяви желание да ги придружи. Тя работеше като секретарка от 8 до 4:30, но бе в отпуск по болест. На Анхел му бе ужасно неловко. Това донякъде щеше да причисли сестра му към категорията на курвите. Херонимо предложи да позвъни на две познати момичета, Долорес и Пилар. Познатите им момичета не можеха да бъдат курви. Анхел се оживи.

Шестимата започнаха в един денонощен клуб, където пиха вино „Гало“ с лед. В един ъгъл вяло свиреше малобройно комбо, вибрафон и ритмична секция. Трима от музикантите бяха съученици от гимназията на Анхел, Фина и Херонимо. По време на паузите идваха на тяхната маса. Бяха пияни и се замеряха с бучки лед. Всички говореха на испански и Профейн отвръщаше на итало-американски, такъв, какъвто го бе слушал у дома като дете. Комуникацията бе от порядъка на 10 процента, обаче на никого не му пукаше: Профейн бе само почетен гост.

Сънените очи на Фина скоро заблестяха от виното, тя говореше по-малко и повечето време се усмихваше на Профейн, от което той се чувстваше неловко. Стана известно, че вибрафонистът Делгадо ще се жени на другия ден и го измъчват сериозни колебания. Избухна яростен и безсмислен спор около брака, за и против. Всички крещяха, а Фина наклони глава към Профейн, допря чело в неговото и прошепна „Бенито“ с едва доловим, възкисел от виното дъх.

— Хосефина — кимна любезно той. Започваше да го боли глава.

Тя продължи да допира чело в неговото, до следващата мелодия, когато Херонимо я дръпна и отидоха да танцуват. Тогава дебелата и приветлива Долорес, покани Бени на танц.

— Non posso ballare[1] — отвърна той.

— Non puedo bailar[2] — коригира отговора му Долорес, издърпвайки го на крака.

Светът бе изпълнен със звуци на неодушевени мазоли, пляскащи по неодушевена козя кожа, удари на филц в метал, почукващи една в друга палки. Профейн, естествено, не можеше да танцува. Обувките все му пречеха. Долорес, която стоеше насред залата, не забелязваше това. На входа възникна суматоха и нахлуха пет-шест тийнейджъри в якета с надпис Плейбойс. Музиката продължи да звънти и потраква. Профейн изрита обувките — стари черни мокасини на Херонимо — и се съсредоточи в танца по чорапи. След известно време Долорес отново приближи до него. Не бяха изминали и пет секунди, когато едно остро токче се заби в крака му. Той бе прекалено уморен, за да изкрещи. Закуцука към масата в ъгъла, пропълзя под нея и заспа. Следващото нещо, което усети, бе слънчева светлина в очите. Носеха го по „Амстердам авеню“, като мъртвец в ковчег и напяваха монотонно „Mierda, Mierda, Mierda…“[3]

Бени нямаше представа колко бара посетиха. Беше жестоко пиян. Най-неприятният му спомен бе за времето, прекарано насаме с Фина някъде в една телефонна кабина. Разискваха за любовта. Не помнеше какво бе казал. Единственото останало в неговата памет между тогава и момента, в който отвори очи — на „Юниън Скуеър“ при залез-слънце, заслепен от жесток махмурлук и покрит с одеяло от студени гълъби, които приличаха на лешояди, — бе някаква неприятност с полицията, след като Херонимо и Анхел бяха опитали да измъкнат цяла тоалетна чиния с всичките й принадлежности от мъжката тоалетна на един бар на Второ авеню.

Следващата седмица Профейн стигна дотам, че започна да пресмята своите дни и нощи в обратна или наивно-шантава светлина: времето в службата като бягство, а времето изложено на каквато и да е възможност да се забърка с Фина — като тежък, безвъзмезден и незаплатен труд.

Какво бе казал в телефонната кабина? Въпросът го посрещаше в края на всяка смяна, дневна, нощна или междинна, като злокобна мъгла, надвиснала над всяка канализационна шахта, от която той излизаше. Не бе запомнил почти нищо от целия онзи ден на нескопосано пиянство под февруарското слънце. Изобщо не възнамеряваше да пита Фина какво се бе случило. Между тях възникна взаимна неловкост, като че ли все пак се бяха любили.

— Бенито, защо никога не разговаряме? — попита го една вечер тя.

— ’Кво? — трепна Профейн, който гледаше по телевизията филм с Рандолф Скот[4]. — ’Кво? Аз ти говоря.

— Да, говориш ми. Хубава рокля. Още кафе. Днес убих още едно кокодрило. Схващаш какво искам да кажа, нали?

Той разбираше какво има предвид Фина. Ето го тук Рандолф Скот: спокоен, невъзмутим, държи си устата затворена, говори само когато трябва — и казва точно това, което е нужно, не прави както му скимне отклонения от темата, не дърдори празни приказки, — а от другата страна на фосфоресциращия екран бе Профейн, който знаеше, че една погрешна дума ще го доближи още повече отколкото би желал до нивото на улицата, и чийто речник изглежда бе съставен изключително от неуместни думи.

— Защо не отидем на кино или някъде другаде? — попита тя.

— Този филм по телевизията е хубав — отвърна Бени. — Рандолф Скот е началник на полицейски участък, а онзи шериф, ето онзи там, получава пари от бандата и по цял ден играе карти с една вдовица, която живее на хълма.

След малко тя излезе от стаята, унила и нацупена.

Защо? Защо поведението на Фина трябваше да бъде такова, сякаш Профейн бе човешко същество? Защо да не може той да бъде само обект на милосърдие? Защо й е на Фина да го поощрява? Какво иска тя? — което бе глупав въпрос. Неспокойно момиче бе тази Хосефина: активна, със съблазняваща походка, готова да долети на самолет или да отиде където и да е.

Но от любопитство, той реши да попита Анхел.

— Откъде да знам — отвърна Анхел. — Нейна си работа. Не харесва никого в службата си. Казва, че всички са maricon[5]. С изключение на шефа, господин Уинсъм, но той е женен и не влиза в сметката.

— Каква иска да стане тя? — попита Бени. — Кариера ли е решила да прави? Какво мисли майка ти?

— Майка ми смята, че всеки трябва да бъде женен: аз, Фина, Херонимо. Скоро ще подхване и теб. Фина не иска никого. Нито теб, нито Херонимо, нито Плейбойс. Никой не й е нужен. Пък и никой не знае какво иска тя.

— Плейбойс? — попита Профейн. — ’Кви са тия Плейбойс?

Оказа се, че Фина била духовна предводителка или наставница на тази младежка банда. В гимназията била учила по история за някаква светица, Жана д’Арк. Тази светица правела същите неща за войниците, които често проявявали страх в битките. Плейбойс, според Анхел били точно такива.

Проофейн разбираше, че е безсмислено да задава въпроса дали тя не ги утешава и сексуално. Не трябваше да пита. Наясно бе, че това е милосърдно дело от съвсем друг вид. Предполагаше, без да знае нищо за жените, че да бъде майка за войниците, е за нея един безобиден начин да се изяви като такава, каквато навярно всяко момиче иска да бъде — полкова курва. С това предимство, че Фина не придружава лагера, а е предводителка и лагерът следва нея. Колко на брой са Плейбойс? Никому не е известно, отвърна Анхел. Може би стотици. Всички те били луди по Фина, по свой духовен начин. В отплата Фина им дарявала само милосърдие и утешение, нещо, което тя — вече замаяна от собствената си благосклонност, — правела с голямо удоволствие.

Плейбойс бяха удивително изчерпана младежка групировка. Наемници, много от тях живееха в квартала на Фина; но за разлика от другите банди, те не контролираха свой строго определен район на действие. Бяха разпръснати из целия град; нямаха обща географска или културна основа и предоставяха своя арсенал и бойни умения на разположение на всяка заинтересована страна, която замисляше някакво сбиване. Комисията по въпросите на младежта изобщо не им бе обръщала внимание: те бяха навсякъде, но, както бе споменал Анхел, бяха страхливци. Главното предимство да ги имаш на своя страна бе психологическо. Те си бяха култивирали сдържано-зловещ външен вид: черни като въглен кадифени якета, името на клана дискретно изписано с малки кървавочервени букви на гърба; бледи и бездушни лица, като другата страна на нощта (човек изпитваше усещането, че именно там живееха: защото изникваха внезапно на отсрещния тротоар и известно време вървяха в крак с теб, а после изчезваха отново, сякаш потъваха зад някаква невидима завеса); всички без изключение демонстрираха дебнещи походки, гладни погледи и разкривяващи устните им жестоки гримаси.

Профейн не бе ги срещал на никакви обществени прояви. За първи път това стана на празника на Свети Херкулес на Носорозите[6], който се падаше на Мартенските Иди[7] и бе чествуван в един квартал в центъра на града, наречен Малка Италия. Тази вечер високо над цялата „Мълбери Стрийт“ искряха гирлянди от разноцветни електрически крушки, подредени в постепенно смаляващи се арки, — всяка от тях разпростряна дъгообразно над цялата улица, — излъчващи пределно ясно сияние чак до хоризонта, защото въздухът бе съвсем неподвижен. Под тях бяха разположени подиуми, отрупани с журита за различни игри, като например хвърляне на монети, бинго, „вдигни пластмасовата патица и спечели награда“. През няколко крачки имаше сергии за понички, бира и сандвичи с печен в хартия салам. Зад всичко това се издигаха две естради, едната на края на улицата в посока към центъра на града и другата в средата. Популярни песни, оперна музика, но не много високо — вечерната прохлада сякаш ограничаваше звуците само в осветеното пространство. Обитаващите този квартал италианци и китайци седяха пред къщите, все едно че беше лято, и наблюдаваха тълпите, разноцветните крушки и пушека от сергиите за понички, който се виеше равномерно лениво нагоре към светлините, но изчезваше, преди да ги достигне.

Профейн, Херонимо и Анхел бяха излезли на лов за момичета. Бе четвъртък вечер, на другия ден — според остроумните изчисления на Херонимо, — щяха да работят не за Цайтсус, а за държавата, тъй като петък представлява една пета част от седмицата и правителството на САЩ удържа една пета от заплатата като ДОД. Замисълът на Херонимо се очертаваше като удачен, тъй като не бе наложително непременно да е петък, а можеше да бъде който и да е ден (или дни) от седмицата, достатъчно тягостен, за да внуши у всекиго мисълта, че ако посвети времето на добрия стар Цайтсус, това ще бъде просто злоупотреба с лоялността. Профейн бе започнал да разсъждава по същия начин и — заедно с честите разпивки и измислената от бригадира Бънг система на неравномерно редуващи се смени, при която до вечерта на предния ден не знаеш каква ще бъде следващата ти работна смяна, — това го включваше в някакъв странен календар, разчертан не на правилни квадрати, а по-скоро като мозайка от наклонени улични повърхнини, променящи своето местоположение според слънчевата светлина, уличното осветление, лунната светлина, нощните светлини…

Профейн не се чувствуваше комфортно на тази улица. Хората, стълпени на паважа между сергиите, не изглеждаха по-логични от предметите в неговите сънища.

— Те нямат лица — рече той на Анхел.

— Обаче виждам много хубави дупета — отбеляза Анхел.

— Гледайте, гледайте — подвикна Херонимо.

Пред Колелото на съдбата, потръпващи и с празни погледи, стояха три малолетни момичета, наклепани с червило, в опънати на бедрата и гърдите лъскави дрехи.

— Бенито, ти говориш италиански. Отиди да ги питаш дали ще дойдат с нас.

Зад тях оркестърът свиреше „Мадам Бътерфлай“. Непрофесионално, на прима виста.

— Това тук не ми прилича на чужбина — заяви Профейн.

— Херонимо е турист — подхвана Анхел. — Той иска да отиде в Сан Хуан и да живее в хотел „Карибе Хилтън“, да обикаля с кола града и да гледа пуерториканците.

Обикаляха бавно и постепенно заграждаха малолетните момичета към Колелото. Профейн настъпи празна бирена кутия и залитна. Преди да падне, Херонимо и Анхел го подхванаха от двете му страни за ръцете. Момичетата се бяха извърнали и хихикаха. Очите им бяха тъжни, оградени с тъмни сенки. Анхел им махна с ръка.

— Омекват му колената, когато види хубави момичета — закачливо им подвикна Херонимо.

Кискането се засили. Някъде другаде американският мичман ІІ ранг и гейшата сигурно пееха на италиански, акомпанирани от оркестъра зад тях. Можеше ли да бъде причислено това към типичното за туристите объркване на езиците? Момичетата отминаха, а тримата ги последваха. Купиха бира и всичките седнаха на една незаета площадка.

— Нашият Бени говори италиански — обяви Анхел. — Хей, изплямпай нещо на италиански.

— Сфачим — изломоти Профейн.

Момичетата бяха ужасно възмутени.

— Приятелят ти говори мръсотии — заяви едно от тях.

— Не желая да бъда в компанията на мръсници — отсече седналото до Бени момиче. Стана, раздруса задник и потегли надолу по улицата, където спря, развъртя бедра и загледа Профейн от тъмните дупки на очите си.

— Ами че това му е името — поясни Херонимо. — Аз съм Питър О’Лиъри, а този тук е Чейн Фъргюсън.

Действителният Питър О’Лиъри всъщност беше техен бивш съвипускник от гимназията, който сега учеше за свещеник в някаква семинария в северната част на щата. Толкова порядъчен бил, че Херонимо и приятелите му го използували за прикритие всеки път, когато изпадали в затруднено положение. Бог само знаеше колко момичета са били дефлорирани, принуждавани да проституират за две бири или шамаросвани от негово име. А Чейн Фъргюсън беше герой от един уестърн, който тримата бяха гледали предишната вечер по телевизията в апартамента на семейство Мендоса.

— Наистина ли се казваш Бени Сфачим? — попита момичето от улицата.

— Сфачименто[8]. — Което на италиански означаваше разрушение, гниене или разпадане. — Не ме оставихте да го доизрека.

— Е, така може — прие тя. — Това изобщо не е мръснишко.

Точно така е, обзалагам се на лъскавия ти, потрепващ задник, помисли Бени, съвсем нещастен. Пълното значение на думата навярно щеше тъй да я шокира, че да хвръкне по-високо и от блестящите светлинни арки. Тя сигурно имаше не повече от четиринайсет години, но вече знаеше, че мъжете са скитници. Толкоз по-добре за нея. Любовниците — и цялата разруха, от която тепърва им предстои да търсят избавление, — все тъй идват и ги зарязват, а ако някой остане с нея, произлязлото от него малко скитниче един ден ще я напусне също, и това няма да й бъде особено приятно, мислеше Профейн. Той не й се сърдеше. Предаде й с поглед тази мисъл, но знаеше ли някой какво е скрито в очите й? Те сякаш поглъщаха всичката светлина от улицата: от пламъците под скарите за салам, от извитите арки с разноцветни крушки, от прозорците на околните апартаменти, от огънчетата на пури „де нобили“, от среброто и златото, проблясващи от духовите инструменти по естрадите, дори светлината от очите на някои от все още запазилите простодушието си туристи:

Очите на нюйоркчанката [запя той]

Са като тъмната страна на луната,

Никой не знае какво се крие зад тях,

Там, където винаги е нощ.

Под светлините на Бродуей,

Далеч от дома е тя,

Усмивката й сладка като мед е

Но сърцето й — изцяло хромирано.

Забелязва ли тя бродещия странник

Или бездомния младеж,

Или онзи дето плаче за грозното момиче,

Що изоставил е някъде в Бъфалоу?

Мъртви, като окапалите листа на Юниън Скуеър,

Мъртви, като морето-гробище,

Очите на нюйоркчанката

Няма да пролеят и сълза за мен.

— Това парче изобщо няма ритъм — потрепна момичето от тротоара.

Това бе песен от времето на Световната икономическа криза (или както я наричаха Голямата Депресия). Бяха я пели в 1932-ра, годината, когато бе роден Профейн. Той не помнеше къде я бе слушал. Ако в нея имаше нещо, това бе ритъмът на бобени зърна, почукващи в старо ведро някъде в южната част на остров Джърси; ритъмът на кирки, разкъртващи паваж; ритъмът на спускащ се по надолнище пълен със скитници товарен вагон, чиито колела потракват в пролуките между релсите на всеки 12 метра. Момичето сигурно е било родено в 1942 година. Войните нямат ритъм. Те имат само шум.

От другата страна на улицата запя продавачът на понички. Херонимо и Анхел също запяха. На отсрещния тротоар един тенор, италианец от квартала, запя с оркестъра:

Non dimenticar, che t’i’ho voluto tanto bene,

Ho saputo amar; non dimenticar…[9]

И студената улица сякаш изведнъж цялата разцъфна в песен. Бени изпита желание да улови момичето за ръката, да го отведе някъде на завет, където и да е, стига да е топло там, да го завърти на жалките му токчета на лагери и да му покаже, че все пак името му наистина е Сфачим. Понякога го обхващаше такъв порив, да бъде жесток и същевременно завладян от тъй силна печал, че тя да го изпълни целия, да протече от очите и от дупките на обувките му, да направи на улицата една голяма локва от човешка печал, в която да има всичко, от бира до кръв, но съвсем малко съчувствие.

— Аз съм Лусил — каза момичето на Профейн.

Другите две се представиха, Лусил дойде и седна на площадката до Профейн, Херонимо отиде да купи още бира. Анхел продължи да пее.

— С какво се занимавате, момчета? — попита Лусил.

Разказвам измишльотини на момичетата, които искам да чукам, помисли Профейн и се почеса под мишницата.

— Трепем алигатори — отвърна той.

— ’Кво?

Профейн й разправи за алигаторите. Анхел, който също имаше богато въображение, добави подробности, колорит. Седнали на площадката, двамата заедно създадоха цял мит. Защото той не бе роден от страх от гръмотевици, от сънища, от удивление, че посевите продължават да умират след жътвата и изникват отново всяка пролет, или от каквото и да е постоянно нещо, а само от временен интерес, внезапна ерекция. Това бе един мимолетен и крехък мит, като естрадите и хартията от печения салам на „Мълбери Стрийт“.

Херонимо дойде с бирата. Седяха, пиеха бира, оглеждаха хората и разказваха канализационни истории. От време на време момичетата изявяваха желание да пеят. Скоро започнаха да кокетничат. Лусил скочи и тичешком се отдалечи.

— Хвани ме — подвикна тя.

— О, Господи! — изпъшка Профейн.

— Трябва да я догониш — подхвърли една от приятелките й.

Херонимо и Анхел се кискаха.

— ’Кво трябва? — попита Профейн.

Засегнати от смеха на Херонимо и Анхел, другите две момичета станаха и хукнаха след Лусил.

— Да ги гоним ли? — попита Херонимо.

— Точно ще поизпарим малко от бирата — с оригване потвърди Анхел.

Надигнаха се тромаво от площадката и затичаха в свински тръс.

— Накъде отидоха? — попита Профейн.

— Хей натам.

След малко те като че ли започнаха да блъскат хората. Някой замахна към Херонимо, но не го улучи. Тримата се промушиха в индианска нишка под една празна сергия и спряха на тротоара. Момичетата тичаха далеч напред. Херонимо дишаше тежко. Продължиха подир момичетата, които свиха в някаква пресечка. Когато тримата стигнаха до ъгъла, не видяха нито едно момиче. Последва объркано петнайсетминутно обикаляне из улиците около „Мълбери Стрийт“ и надничане под паркирани коли, зад телефонни кабини и веранди.

— Никой няма тук — установи Анхел.

На „Мот Стрийт“ кънтеше музика. Идваше от един сутерен. Поогледаха се. На табелата отвън пишеше ОБЩЕСТВЕН КЛУБ. БИРА. ТАНЦИ. Слязоха долу, отвориха вратата и наистина в единия ъгъл имаше барче, където сервираха бира, а в другия — джубокс и петнайсет-двайсет доста ексцентрични на вид малолетни хулигани. Момчетата бяха с официални костюми, момичетата с вечерни рокли. От джубокса гърмеше рокендрол. Прилизаните с брилянтин коси и островърхите сутиени с банели бяха налице, но атмосферата бе изискана, като на вечеринка с танци в извънградски клуб.

Тримата застанаха неподвижно. След малко Профейн видя Лусил, подскачаща в средата на дансинга с едно същество, което приличаше на председател на управителен съвет на някаква хулиганска корпорация. Тя се изплези през рамо на Профейн, който извърна поглед настрана.

— Ще загазим, ако полицията я завари тук — заяви нечий глас. — Защо не я натирим през Сентрал Парк и да видим дали някой ще я изнасили.

Бени случайно хвърли поглед наляво. Там бе гардеробната. На закачалките висяха две дузини черни кадифени якета с червени надписи на гърбовете, равно подредени и еднакви, със симетрично увиснали полегати рамена с подплънки. Бам бум, помисли Профейн: царството на Плейбойс. Анхел и Херонимо гледаха в същата посока.

— Не смяташ ли, че може би трябва да изчезваме? — предположи Анхел.

От вратата срещу дансинга Лусил правеше знаци на Бени.

— Чакай малко — рече той и се запровира сред танцуващите двойки. Никой не му обърна внимание.

— Защо се забави толкова? — Тя хвана ръката му. В стаята бе тъмно. Бени се блъсна в една билярдна маса. — Тук — прошепна Лусил, излегната върху зеления филц. Ъглови дупки, странични дупки и Лусил.

— Бих могъл да кажа някои смешни неща — започна той.

— Всички смешни неща вече са били казвани — промълви тя.

На процеждащата се през пролуката на вратата мъжделива светлина премрежените й от ресниците очи изглеждаха като част от филца. Сякаш Бени проникваше с поглед през нейното лице право в повърхността на билярдната маса. Вдигната пола, отворена уста, много бели и остри зъби, готови да се впият във всяка мека част от тялото му, о да, нейният образ положително щеше да го преследва дълго. Той свали ципа на панталоните и се закатери по билярдната маса.

Внезапно от съседната стая долетя крясък, някой блъсна джубокса, лампите угаснаха.

— Кво става? — попита тя, надигайки се.

— Тупаница — отвърна Профейн.

Лусил изхвърча от масата и събори Профейн, който рухна на пода, с глава опряна на стойката за щеки. Рязкото движение на Лусил срути лавина от билярдни топки върху корема му. „О, мили Боже“, въздъхна Бени и покри глава. Високите й токчета почукваха по пода на празния дансинг и вече заглъхваха, отдалечавайки се. Той отвори очи. Току до тях леко се потъркалваше билярдна топка. Бени виждаше само един бял кръг и черна осмица на него. Напуши го смях. Като че ли някъде отвън Анхел викаше за помощ. Профейн се изправи непохватно на крака, вдигна ципа на панталоните и тръгна слепешком през тъмнината. След няколко препъвания в сгъваеми столове и в кабела на джубокса, Бени излезе на улицата.

Свит зад кафявите каменни перила на предната веранда, той видя двайсетина Плейбойс да се бият на улицата. Момичетата седяха на площадката, наредени край тротоара и подвикваха насърчително. Председателят на управителния съвет (бившият танцов партньор на Лусил) и един огромен негър, с яке, на което бе изписано КРАЛЕТЕ НА БИБОПА[10], обикаляха настръхнали един около друг в средата на улицата. Встрани от центъра още няколко Крале на Би Бопа се боричкаха с представителите на Плейбойс. Юридически диспут, предположи Бени. Ала Херонимо и Анхел не бяха там.

— Някой ще бъде поопърлен — отбеляза едно момиче, седнало на стъпалата точно над Профейн.

Като внезапно хвърлени върху коледна елха сребристи гирлянди, сред тълпата на улицата весело заблестяха ножове, лостове и обшити с желязо войнишки колани. Момичетата на площадката едновременно поеха дъх през оголени зъби. Очите им шареха нетърпеливо, сякаш всяка от тях се бе обзаложила кой пръв ще разкървави съперника.

Каквото и да бяха очаквали, то изобщо не стана: не и тази вечер. Неизвестно откъде се появи Фина, Света Фина на Плейбойс, и запристъпва прелъстително сред оголени зъби и нокти. Въздухът се затопли по лятному, а откъм „Канал Стрийт“ на блестящ бледоморав облак долетя момчешки хор, пеещ О Salutaris Hostia[11]. Председателят на управителния съвет и Кралят на Би Бопа стиснаха ръце в знак на дружба, докато в същото време членовете на бандите им хвърляха оръжията накуп и се прегръщаха. Фина бе вдигната от множество напомпано дебели милички херувимчета и понесена, безметежна и лъчезарна, над постигнатото от нея неочакваното примирие.

Профейн зяпна, ахна приглушено и се измъкна крадешком. Цялата следваща седмица размишляваше за Фина и накрая бе обхванат от сериозно безпокойство. Бандата не представляваше нищо особено, просто хлапаци. Той бе сигурен, че каквато и да е любов между нея и Плейбойс за момента бе християнска, духовна и благопристойна. Но докога щеше да продължава това? Колко дълго щеше да издържи Фина? В мига, когато похотливите момчета съзряха развратницата зад светицата, черния дантелен комбинезон под столата, Фина можеше да стане потърпевшата при групово изнасилване, тъй като донякъде сама ги предизвикваше. И дори бе странно, че това все още не се бе случило.

Веднъж, късно вечерта Бени влезе в банята, нарамил дюшека. Бе гледал по телевизията един много стар филм с Том Микс[12]. Във ваната лежеше Фина, съблазнителна. Нито вода, нито дрехи, само Фина.

— Ама виж ’кво… — започна той.

— Бени, аз съм девствена. Искам ти да ми бъдеш първия. — Заяви го предизвикателно.

За момент това изглеждаше приемливо. В края на краищата, ако не той, можеше да бъде цялата онази покварена вълча глутница. Бени се погледна в огледалото. Защо настояваше Фина именно той да й бъде първия?

— Защо аз? — попита Бени. — Запази я за човека, за когото ще се омъжиш.

— Дотрябвало ми е да се омъжвам — нацупи се тя.

— Виж сега, ами какво ще си помисли сестра Мария Анунциата. Ето, ти вършиш толкова добрини за мен, за онези нещастни гамени на улицата. Нима искаш всичко това да бъде заличено?

Кой би предположил, че Профейн изобщо някога ще спори за такива неща? Очите й пламтяха, тялото й се гънеше бавно и прелъстително, всичките тези мургави повърхности, потрепващи като плавуни.

— Не — отсече Профейн. — Сега излез оттам. Искам да спя. И хич не опитвай да викаш на Анхел, че те изнасилват. Той смята, че неговата сестра не трябва да се чука както й падне, но все пак нали те познава по-добре.

Фина излезе от ваната и се загърна с пеньоара.

— Извинявай — прошепна тя.

Бени метна дюшека във ваната, легна върху него и запали цигара. Фина изгаси лампата и затвори вратата след себе си.

[1] Non posso ballare (итал.) — не (мога да) танцувам. ↑

[2] Non puedo bailar (исп.) — не (мога да) танцувам. ↑

[3] Mierda, Mierda, Mierda (исп.) — Лайно, лайно, лайно (по дяволите, по дяволите, по дяволите). ↑

[4] Рандолф Скот (1898 — 1987) — американски актьор и продуцент. От 1929 до 1962 година се снима във филми от всички жанрове, но предимно (и най-успешно) в класически уестърни. ↑

[5] Maricon (исп.) — хомосексуалисти. ↑

[6] Измислен от автора светец и празник. ↑

[7] Думата Иди произлиза от латинската дума „idus“, означаваща в римския календар точно денят по средата на месеца — 15 март. Мартенските Иди бил празничен ден посветен на бог Марс и обикновено тогава се провеждал военен парад. В по-нови времена Мартенските Иди са известни като деня, в който бил убит Юлий Цезар в 44 г. пр. н.е. Твърдяло се, че на този ден морето отстъпва пред хаоса и пълнолунието носи извънредно пълноводни приливи. Всичко това придава на Мартенските Иди ореол на загадъчност и тайнственост. ↑

[8] По-точно е disfacimento (итал.) — гниене, разпадане, разруха, разрушение. Всъщност думата произлиза от „sfaciàre“ (итал.) — демонтирам, оголвам, изпразвам. В своята оригинална форма „sfacim“ е неаполитански жаргон за сперма, но думата много често е използвана и като гальовно обръщение, с най-близко по значение на бълг. език — готин, пич, образ, пичага. ↑

[9] Не забравяй, че толкова много те обичах / Аз се научих да обичам; не забравяй… (итал.). ↑

[10] Бибоп — джазов стил: ритмически сложен, виртуозен, импровизационен. Развива се в Ню Йорк, благодарение на Чарли Паркър, Дизи Джилеспи, Телониус Монк и Джон Колтрейн, като отговор на расистките прояви спрямо чернокожите и опит да бъде създадена музика, която да бъде прекалено сложна, за да бъде изпълнявана от бели. ↑

[11] О, приветствуваме те, нафора (лат.) — църковно песнопение, съпровождащо обреда на причастие. ↑

[12] Том Микс (1880–1940) — американски филмов актьор, една от най-големите звезди на нямото кино. ↑

II

Съвсем скоро опасенията на Профейн за Фина бяха потвърдени по напълно реален и отблъскващ начин. Пролетта настъпи тихо, незабележимо и след много фалстартове: бури с градушки и яростни ветрове, примесени с топли безветрени дни. Обитаващите канализацията алигатори бяха силно оредели. Цайтсус вече разполагаше с повече ловци, отколкото имаше нужда. Бени, Херонимо и Анхел преминаха на половин работен ден.

Профейн започваше все по-силно да охладнява към подземния свят, което навярно бе станало тъй неусетно, както и намаляването на популацията на алигаторите; ала кой знае защо в резултат като че ли губеше връзката с определен кръг от приятели. Какво съм аз, безмълвно крещеше той на себе си, да не би да съм Свети Франциск за алигаторите? Аз не им говоря, те дори не са ми приятни. Аз ги убивам.

Ти си гъз, отговаряше му неговият вътрешен защитник на неправото дело. Колко пъти са излизали от тъмнината и приближавали до теб с поклащане, като приятели, търсели са те? Идвало ли ти е изобщо на ум, че те искат да бъдат застреляни?

Бени се върна мислено към алигатора, който бе преследвал сам по протежение на цялата Енория на Феъринг, почти до Ист Ривър. Той бе пълзял едва-едва и му бе позволил да го настигне. Бе търсил своята смърт. На Бени му хрумна, че някъде (когато е бил пиян, уморен, прекалено възбуден сексуално, за да мисли нормално) бе подписал договор над отпечатъците от лапите на това, което сега бяха привидения на алигатори. Сякаш почти се бе стигнало до такова споразумение или договор: Бени да предлага смърт, алигаторите да му осигуряват работа — услуга за услуга. Профейн имаше нужда от алигаторите и ако той изобщо им бе потребен, това бе, защото животните знаеха, че в някой предисторически цикъл на алигаторовия мозък, като съвсем малки, те са представлявали просто още един предмет за консумация, заедно с портфейлите и чантичките — изработени вероятно от кожите на техни родители или роднини, — и всичките непотребни вещи от всемирния универсален магазин. А потъването на душата в тоалетната чиния и след това в преизподнята бе само едно краткотрайно примирие посред напрежението, взето назаем време, докато настъпеше моментът на завръщане към тяхното битие на изкуствено съживени детски играчки. Което, естествено, нямаше да им бъде приятно. Щяха да пожелаят да възстановят своето предишно състояние; а най-съвършената форма за това бе да са мъртви, — какво друго? — за да бъдат оглозгани до изящно рококо от плъхове-занаятчии, да бъдат излъскани до древен костен блясък от светената вода на Енорията, да бъдат обагрени до фосфоресцентно сияние от нещото, което онази вечер тъй ярко бе озарило смъртта на алигатора.

Когато слизаше под земята за своите вече четиричасови смени, той им говореше от време на време. Това дразнеше колегите му. Веднъж щеше сериозно да пострада: един алигатор се обърна и го нападна. Опашката му закачи левия крак на съекипника на Бени, който му извика да се отстрани и с поредица от кънтящи трясъци наниза всичките пет куршума право в зъбите на алигатора.

— Няма нищо — рече съекипникът му. — Не ме боли чак толкова. Мога да ходя.

Бени не го слушаше. Той стоеше до обезглавения труп и гледаше как равномерния поток канални нечистотии отмиваше душата му навън към една от реките — бе загубил чувството за ориентация.

— Ти не игра честно, драги — подхвърли Бени на трупа. — Не трябваше да оказваш съпротива. Това го няма в договора.

Два-три пъти бригадирът Бънг го укоряваше за тези разговори с алигаторите. Така бил давал лош пример на Патрула. Разбира се, отвръщаше Бени, добре, като после не забравяше да процеди онова, което бе започнал да осъзнава, че трябваше да казва само шепнешком.

В края на краищата една вечер в средата на април Бени призна вътрешно това, за което вече цяла седмица опитваше да не мисли: че той и Патрулът вече не могат да действуват като функционални звена на Управление „В и К“.

Фина бе наясно, че нямаше много алигатори и тримата скоро щяха да останат без работа. Една вечер завари пред телевизора Профейн, който гледаше повторение на „Големият влаков обир“.

— Бенито, трябва да започнеш да си търсиш друга работа — посъветва го тя.

Профейн бе съгласен. Фина му каза, че нейният шеф, Уинсъм от Необичайни Звукозаписи, търси да назначи един чиновник и тя би могла да издействува на Бени събеседване с него.

— Не ставам за чиновник — заяви Профейн. — Не съм достатъчно умен и не ми е особено приятно да работя на закрито.

Тя го увери, че и далеч по-глупави от него хора работят като чиновници. Добави, че той ще има възможност да се издигне, да осъществи нещо в личен план.

Мухльото винаги си остава мухльо. Какво можеш да „направиш“ от един смотаняк? Какво може да „направи“ той от себе си? Стигаш до определен етап, а Профейн бе наясно, че е стигнал до него, когато знаеш кое е по силите ти и кое — не. Ала все пак от време на време го обхващаха пристъпи на силен оптимизъм.

— Ще опитам — обеща той. — И благодаря.

Фина бе състрадателно доволна: беше я изгонил от ваната, а сега тя обръщаше другата буза. Започнаха да го налягат похотливи мисли.

На другия ден тя се обади по телефона. Херонимо и Анхел бяха редовна смяна, Профейн щеше да почива до петък. Той лежеше на пода и играеше на карти с Кук, който бе избягал от училище.

— Сложи костюм — нареди Фина. — Събеседването ти е в един часа.

— ’Кво? — учуди се Профейн. През изминалите седмици бе надебелял от манджите на госпожа Мендоса. Костюмът на Анхел вече не му ставаше.

— Вземи един от костюмите на татко — отсече тя и затвори.

Старият Мендоса нямаше нищо против. Най-широкият костюм в гардероба бе в стил „Джордж Рафт“[1], от средата на 30-те години, двуреден, от тъмносин шевиот, с подплънки на рамената. Бени го облече и нахлузи чифт обувки на Анхел. В метрото, на път към центъра на града, той реши, че всеки без изключение страда от временна остра носталгия по десетилетието, в което е роден. Защото в момента имаше усещането, сякаш живееше в някакви лично свои собствени, индивидуални кризисни дни: костюмът, работата в града, която най-много след две седмици вече нямаше да съществува. Около него повсеместно щъкаха хора в нови костюми, всяка седмица биваха произвеждани милиони чисто нови неодушевени предмети, нови модели коли по улиците, навред из предградията, които не бе посещавал от месеци, изникваха хиляди нови къщи. Къде беше кризата? В коремната област и черепа на Профейн, оптимистично прикрити от стегнатото тъмносиньо шевиотено сако и многообещаващото лице на един неудачник.

Офисът на Необичайни Звукозаписи се намираше на седемнайсетия етаж на една сграда в района на универсалния магазин „Гранд Сентрал“. Бени седеше в пълната с оранжерийни тропически растения чакалня, докато вятърът свистеше остро край прозорците и изсмукваше топлината. Секретарката му даде да попълни една молба. Фина я нямаше.

Когато подаваше попълнената молба на момичето зад бюрото, в чакалнята влезе куриер: негър със старо велурено яке. Той остави на бюрото купчина пликове вътрешна поща и за секунда погледите им с Профейн се срещнаха.

Профейн вероятно го бе виждал под улицата или на някоя от сбирките пред сладкарницата. Но възникна едва доловима усмивчица и нещо като полутелепатия, сякаш този куриер бе донесъл известие също и на Профейн, скрито за всички други, освен за тях двамата, в плик от преплетени бързи погледи, което гласеше: Кого опитваш да измамиш? Слушай вятъра.

Профейн се заслуша във вятъра. Куриерът излезе.

— Господин Уинсъм ще ви приеме след малко — обяви секретарката.

Бени отиде при прозореца и погледна надолу към 42-ра улица. Все едно че можеше да види и вятъра. Не се чувствуваше добре с официалните дрехи — в края на краищата костюмът вероятно изобщо не бе в състояние да прикрие тази странна депресия, която не излизаше наяве в никой борсов или годишен отчет.

— Хей, къде отивате? — извика секретарката.

— Размислих — отвърна Профейн. Навън в коридора и докато слизаше с асансьора, а после във фоайето и на улицата, той търсеше куриера, ала не можа да го открие. Разкопча сакото на стария Мендоса и тътрейки крака потегли бавно по 42-ра улица, с увиснала глава, право срещу вятъра.

На петъчната проверка Цайтсус, почти разплакан им съобщи новината. Отсега нататък само два работни дни седмично, само пет екипа за прочесване на каналите под Бруклин. Същата вечер на връщане Анхел, Профейн и Херонимо се отбиха в един съседен бар на „Бродуей“.

Стояха там до девет и половина-десет, когато влязоха няколко проститутки. Барът бе разположен в края на „Бродуей“, където номерата на сградите бяха над 80-те, а това не е „Бродуей“ на шоубизнеса или даже не е разбито сърце за всяка улична лампа по нея. По-нататък се простираше безлична, гола местност, където едно сърце изобщо не би могло да прави нещо кой знае колко страстно или безвъзвратно, като например да се пръсне: просто с всеки изминат ден разпъването, повишеното вътрешно налягане и общото натоварване се натрупват все повече в него, докато накрая комбинираното въздействие на тези фактори, плюс собствените му тръпки, го изтощават напълно.

Нахлу първата вълна от улични момичета, да се преоблекат за вечерните клиенти. Не бяха хубави и барманът казваше на всяка от тях по нещо. Някои щяха да се върнат малко преди затварянето на бара, да ударят по едно питие преди лягане, независимо дали работата им бе вървяла или не. Ако имаха клиенти — обикновено от дребните квартални гангстери — барманът се държеше учтиво и приветливо, все едно че бяха млади влюбени, каквито, в известен смисъл, те бяха. Влезеше ли момиче, което цялата нощ не бе имало късмет, барманът му наливаше кафе, добавяше към него солидна порция бренди и подхвърляше нещо в смисъл, че навън е много студено или вали и според него времето не е особено подходящо за клиентите. Проститутката обикновено правеше последен опит да хване за клиент някой от бара.

След като поговориха с момичетата и направиха пет-шест игри на кегелбана, Профейн, Херонимо и Анхел си тръгнаха. На излизане срещнаха госпожа Мендоса.

— Виждал ли си Фина? — попита тя Анхел. — Трябваше след работа да дойде и да ми помогне с пазаруването. Никога не е правила такова нещо, Анхелито. Тревожа се.

Дотича Кук.

— Долорес каза, че Фина е излязла с Плейбойс, но не знае къде е отишла. Фина току-що се била обадила по телефона и, според Долорес, гласът й звучал странно.

Госпожа Мендоса хвана за главата малкия Кук и попита откъде се е обадила Фина. Той отвърна, че както вече й е казал, никой не знае откъде. Профейн се завъртя към Анхел и улови погледа му. След като госпожа Мендоса тръгна, Анхел рече:

— Не ми се ще да мисля за това. Собствената ми сестра… Но ако някой от онези недорасли курчета опита да направи нещо…

Профейн се въздържа да добави, че е на същото мнение. И без това Анхел беше достатъчно разтревожен. Но той знаеше, че Профейн също има предвид групово изнасилване. И двамата бяха наясно що за момиче е Фина.

— Трябва да я намерим — заяви Профейн.

— Те са пръснати из целия град — поясни Херонимо. — Знам две-три от свърталищата им.

Решиха да започнат от клуба на „Мот Стрийт“. До полунощ обикаляха с метрото из целия град, ала намираха само празни клубове и заключени врати. Но докато вървяха по „Амстердам Авеню“, някъде около 60-ти номер, чуха врява иззад един ъгъл.

— Господи! — възкликна Херонимо.

Тупаникът бушуваше с пълна сила. Виждаха се няколко пистолета, но останалото бяха предимно ножове, тръби, войнишки колани. Тримата заобиколиха откъм паркираните коли и съгледаха скрит зад един „линкълн“ човек в туидов костюм, който бърникаше по копчетата на магнетофон. На близкото дърво се бе покатерил звукотехник и окачаше микрофони. Нощта бе станала ветровита и студена.

— Поздрав — долетя от туидовия костюм. — Казвам се Уинсъм.

— Шефът на сестра ми — прошепна Анхел.

От далечния край на улицата Профейн чу писък, който можеше да е на Фина. Хукна натам. Прозвучаха изстрели и крясъци. На три-четири метра пред тях от една странична уличка изскочиха тичешком петима Крале на Би Бопа. Херонимо и Анхел бяха точно зад Профейн. Някой бе паркирал посред улицата една кола, чието усилено докрай радио предаваше от станция ГСВОБ[2]. Наблизо чуха изсвистяване на колан и вик от болка: но черната сянка на едно голямо дърво скриваше от тях случилото се, каквото и да бе то.

Започнаха да оглеждат улицата, да търсят клубове. Скоро откриха надпис Пивница и надраскана с тебешир на тротоара стрелка, сочеща към сграда от кафяв камък. Изтичаха нагоре по стълбите и видяха врата, на която с тебешир бе изписано „Пивница“. Вратата не се отваряше. Анхел я изрита два-три пъти и строши ключалката. Зад тях на улицата цареше хаос. До тротоара лежаха проснати няколко тела. Анхел връхлетя в залата, Профейн и Херонимо го последваха. Около мястото на побоя започнаха да се съсредоточават полицейски сирени от всички посоки на града.

Анхел отвори една врата в дъното на залата и през пролуката Профейн за секунда зърна Фина, изпъната на старо армейско легло, гола, разчорлена, усмихната. Очите й бяха празни, като на Лусил в онази вечер, върху билярдната маса. Анхел се обърна и всичките му зъби проблеснаха.

— Няма да влизате — нареди им той. — Изчакайте. — Вратата хлопна зад него и след малко го чуха да удря Фина.

Анхел навярно бе в състояние да я убие. Профейн не знаеше докъде се простира действието на кодекса на честта. Не можеше да влезе там и да го спре; не бе сигурен дали искаше да го направи. Воят на полицейските сирени бе стигнал до кресчендо и после внезапно бе замлъкнал. Сбиването бе приключило. И нещо повече от това бе приключило, според Профейн. Пожела лека нощ на Херонимо, излезе навън и тръгна, без да обръща глава да види какво става на улицата, зад гърба си.

Реши да не се прибира при семейство Мендоса. Вече нямаше работа под улицата. Свършено бе с покоя там. Трябваше да се върне на повърхността, на улицата на илюзиите. Скоро намери станцията на метрото, двайсет минути по-късно бе в центъра на града и започна да търси евтин подслон.

[1] Джордж Рафт (1901–1980) — американски филмов актьор и танцьор отъждествяван с изпълнението на роли на гангстери. Участвал също в „Някои го предпочитат горещо“. В реалния живот имал връзки с нюйоркската мафия. ↑

[2] Гласът на Свободата — нюйоркска радиостанция, излъчваща на дълги вълни предимно госпъли и спиричуъли за цветнокожи слушатели. Позивни: WLIB W The Voice of LIBerty (early slogan). ↑

Седма глава
Тя е окачена на западната стена

Стоматологът-хирург Дъдли Айгенвалю разглеждаше съкровища в своя кабинет/жилище на Парк Авеню. В заключена махагонова витрина (най-значимата мебел в кабинета), върху черно кадифе бе положен комплект изкуствени челюсти, всеки отделен зъб изработен от различен благороден метал. Горният десен кучешки зъб бе от чист титан и се явяваше притегателната точка на комплекта, според Айгенвалю. Преди година той бе видял автентичния метал с пореста структура в някаква леярна близо до Колорадо Спрингс. Бе пътувал дотам с частния самолет на Клейтън („Гадния“) Чиклиц от концерна „Йойодин“, един от най-големите доставчици на техника с военно предназначение на източното крайбрежие, с филиали из цялата страна. Двамата с Чиклиц бяха част от един и същи Кръг. Тъй казваше ентусиастът Стенсъл. И го мислеше.

В края на първия президентски мандат на Айзенхауер, следящите внимателно за подобни неща, бяха забелязали сред бурните сиви вълни на историята появата на малки ярки флагчета, които храбро се развяваха и сигнализираха, че една нова и непривлекателна професия започва да печели духовно надмощие. Още в началото на века психоанализата бе узурпирала от духовенството ролята на отеца-изповедник. Сега, като че ли, психотерапевтът на свой ред щеше да бъде детрониран, и то не от кого да е, а от зъболекаря.

В действителност, това изглежда бе нещо повече от номенклатурна промяна. Уговорените посещения при зъболекаря се превръщаха в събеседвания, дълбокомислени изявления за самия себе си биваха предхождани от „Моят зъболекар смята, че…“ Психодонтията[1], подобно на своите предшественици, разработи собствен жаргон: неврозата бе наречена „малоклузия“[2], определението за орално/анално/гениталните фази бе „периодична смяна на зъбите“, инстинктивните импулси биваха назовавани „пулпа“, а свръхазът — „глеч“.

Пулпата е мека и пронизана от капиляри и нервни окончания. Глечта, състояща се предимно от калций, е неодушевена. Това бяха въпросните то и аз, с които трябваше да борави психодонтията. Твърдият, безжизнен аз покриваше, защитаваше и предпазваше горещото, пулсиращо то.

Очарован от матовото искрене на титана, Айгенвалю умуваше над чудноватата идея на Стенсъл (мислейки за нея със съзнателно усилие като за зъбна амалгама: сплав от илюзорната пластичност и блясък на живака с чистата истина на златото и среброто, запълваща една празнина в защитната глеч, далеч от зъбния корен).

Кариесите се получават напълно основателно, разсъждаваше Айгенвалю. Но дори и да има по няколко от тях на зъб, не съществува съзнателна организация срещу живота на пулпата, няма съзаклятие. Все пак намират се хора като Стенсъл, които трябва да обикалят насам-натам и да свързват случайните кариеси в заговори.

Вътрешната телефонна уредба премигна нежно и обяви „Господин Стенсъл“. Какъв ли ще бъде поводът сега? Бе прекарал в почистване на зъбите си време, достатъчно за три посещения. Благосклонен, равномерно и гладко пристъпващ, Айгенвалю влезе в частната приемна. Стенсъл рязко стана, за да го посрещне, и запелтечи.

— Зъбобол? — загрижено попита докторът.

— Нищо ми няма на зъбите — с мъка промълви Стенсъл. — Вие сте длъжен всичко да разкажете. Вие двамата трябва да сложите край на лицемерието и притворството.

— А вие сте калпав детектив и още по-некадърен шпионин — заяви Айгенвалю иззад своето бюро, след като бяха преминали в кабинета му.

— Това не е шпионаж — възрази Стенсъл. — Обаче Положението е непоносимо. — Израз, който бе научил от баща си. — Те преустановяват действието на Алигаторния Патрул. Постепенно, за да не привличат вниманието.

— Смятате, че сте ги уплашили?

— Моля ви. — Човекът бе пребледнял. Той извади лула и кесийка и започна да ръси тютюн по мокета.

— Вие ми представихте Алигаторния Патрул в комична светлина — отбеляза Айгенвалю. — Като интересна тема за разговор, докато моята хигиенистка се занимаваше с устата ви. Изглежда очаквахте ръцете й да затреперят, а? Или аз да пребледнея като восък? Ако аз бях на нейно място и работех с бормашинката, подобна гузна реакция би могла да се окаже много, много неприятна за вас.

Стенсъл бе напълнил лулата и я запалваше.

— Вие, неизвестно откъде и защо сте възприели идеята, че аз съм отлично запознат с подробностите около някакъв заговор. Господин Стенсъл, в един свят, такъв, какъвто вие обитавате, всяко струпване на явления може да бъде конспирация. Тъй че, вашето подозрение несъмнено е основателно. Но защо се консултирате с мен? Защо не с Енциклопедия Британика? Тя знае повече от мен за всяко явление, към което евентуално бихте проявили интерес. Разбира се, освен ако любопитството ви не е насочено към стоматологията. — Колко нерешителен изглеждаше Стенсъл, седнал там. На каква възраст е (петдесет и пет), а приличаше на седемдесетгодишен. Докато Айгенвалю, приблизително на същата възраст, имаше вид на трийсет и пет годишен. Млад, какъвто се и чувстваше. — Коя област ви интересува? — закачливо попита той. — Перидонтията, хирургията на устната кухина, ортодонтията? Или протезирането?

— Да речем протезирането — изненадващо за Айгенвалю отвърна Стенсъл. Той изграждаше защитна завеса от ароматен тютюнев дим, за да изглежда загадъчен зад нея. Но гласът му все пак си бе възвърнал донякъде спокойствието.

— Елате — покани го Айгенвалю.

Влязоха в задния кабинет, където бе музеят. Там бяха изложени пинсетите, използувани някога от Фошар[3]; първото издание на „Стоматолог-хирург“[4], отпечатано в Париж в 1728 година; зъболекарски стол, на който бяха седели пациентите на Чейпин Аарон Харис[5]; тухла принадлежала на една от първите сгради на Балтиморския колеж по зъбна хирургия. Айгенвалю заведе Стенсъл до махагоновата витринка.

— Чии са? — попита Стенсъл, загледан в изкуствените челюсти.

— Подобно на Пепеляшкиния принц, все още търся устата, в която те ще паснат точно — усмихна се Айгенвалю.

— Може би и Стенсъл търси. Такива челюсти тя вероятно би могла да сложи.

— Аз ги изработих — отбеляза Айгенвалю. — Която и да е тази, дето я търсите, тя със сигурност изобщо не ги е зървала. Виждали сме ги само вие, аз и още няколко привилегировани.

— Може ли да е сигурен Стенсъл?

— Че казвам истината ли? Разочаровате ме, господин Стенсъл.

Изкуствените зъби във витринката също се усмихнаха, проблясвайки, сякаш укоризнено.

— Коя е V.? — небрежно-ориентировъчно попита Айгенвалю, след завръщането им в другия кабинет.

Но общителният тон не изненада Стенсъл; той не изглеждаше учуден от факта, че неговата фиксидея бе известна на зъболекаря.

— Психодонтията, подобно на Стенсъл, има свои тайни — отвърна Стенсъл. — Но, което е по-важно, и V. има свои тайни. Тя е разкрила на Стенсъл единствено жалкия скелет на някакво досие. Стенсъл разполага само с предположения. Не знае коя е, нито какво представлява тя. Опитва се да разбере. Това е завещанието, оставено от баща му.

Навън следобедът лъкатушеше бавно, размърдван едва-едва от лекия ветрец. Думите на Стенсъл като че ли се изсипваха нереални в някакъв куб, не по-голям от бюрото на Айгенвалю. Докато Стенсъл разказваше как баща му е разбрал за момичето V., стоматологът-хирург мълчеше.

— Естествено, вие сте продължили делото. Разследване на място — отбеляза Айгенвалю, когато Стенсъл свърши.

— Да. Но Стенсъл не успя да се добере до нещо кой знае колко повече от това, което ви разказа.

Точно така и беше. Само допреди няколко лета Флоренция като че ли бе претъпкана със същите туристи, както и в началото на века. Но, доколкото Стенсъл бе съумял да установи, V., която и да бе тя, вероятно е била погълната от ефирните ренесансови пространства на този град, навярно е попила в платното на всяка от хилядите Велики Картини. Обаче, Стенсъл бе открил нещо, което имаше отношение към неговата цел: че V. е била свързана, макар и вероятно само косвено, с един от големите заговори или предчувствия за Армагедон, които, изглежда, са обсебвали съзнанието на всички дипломати в годините преди избухването на Първата световна война. V. и заговор. Чиято специфична форма е била направлявана само от повърхностните исторически събития по онова време.

Вероятно историята на този век е набраздена от такива загноявания на нейната тъкан, че ако попаднем в дъното на някоя гънка, какъвто изглежда бе случаят със Стенсъл, ще бъде невъзможно да установим някъде другаде наличието на основа, вътък или десен, размишляваше Айгенвалю. Обаче, благодарение на това, че сме разположени и съществуваме в едно възпаление, спокойно можем да предположим наличието и на други подобни инфекции, разделени на криволичещи цикли, всеки от които започва да придобива по-голямо значение от самата тъкан и да нарушава нейната цялост. По същия начин сме очаровани от необичайно изглеждащите автомобили от 30-те години, от странните модни течения на 20-те години и от чудноватите нравствени принципи на нашите предци. Ние създаваме и посещаваме мюзикъли за тях и сме насочвани към един измамлив спомен, към една фалшива носталгия за онова, което те са представлявали. И съответно сме изгубили всякакво чувство за непрекъсната традиция. Навярно, ако живеехме на някой хребет, нещата щяха да изглеждат по-различно. Поне щяхме да виждаме.

[1] Психодонтия — отреагиране на психически проблеми посредством състоянието на зъбите. ↑

[2] Малоклузия — злокачествено запушване на каналите на зъбните корени. ↑

[3] Пиер Фошар (1690 — 1762) — прославен френски лекар, създател на стоматологията като научна дисциплина. ↑

[4] Медицински трактат от Пиер Фошар, издаден в 1728 г. и положил основата за научния подход към зъболечението. ↑

[5] Чейпин Аарон Харис (1806–1860) — виден американски стоматолог, основател на Американското Дружество за зъбна хирургия. ↑

I

Бе април 1899 година, когато младият Евън Годолфин, опиянен от пролетта и натъкмен в твърде Естетски за едно толкова дебело момче костюм, наперено влезе във Флоренция. Лицето му — замаскирано от великолепния блясък на слънцето, което неочаквано бе изгряло над града в три следобед — имаше цвета на току-що изпечен месен пирог и бе също тъй невъзмутимо. Когато слезе на Стационе Централе[1], той размаха вишневочервения копринен чадър, спря един открит файтон, изкрещя на отговарящия за багажа служител на агенцията „Кук“ адреса на своя хотел, с тромав подскок и неадресирано жизнерадостно подвикване се метна на файтона и бе откаран надолу по „Виа дей Пандзани“. Бе дошъл във Флоренция да види стария си баща, капитан Хю, член на кралското географско дружество и антарктически изследовател: поне такъв бе привидният повод. Евън обаче бе от онези безделници, на които изобщо не бе необходим повод за нещо, привиден или не. В семейството му казваха Простака Евън. За отплата, в своите по-весели моменти Евън наричаше всички останали от семейство Годолфин „върхушката“. Но, както и в другите му реплики, в тази нямаше злоба: в ранното юношество той бе възприемал с ужас дикенсовия Дебеланко[2] като предизвикателство към убеждението, че всички дебели момчета са по рождение Добри Хора, и впоследствие бе положил също толкова много усилия за опровергаването на този оскърбителен епитет, колкото и за да поддържа своето положение на безделник. Защото, въпреки обвиненията на „върхушката“, че е мързел, това не му се удаваше лесно. Все пак, макар и да обичаше своя баща, той не бе особено консервативен; понеже, откакто се помнеше, за Евън бе извънредно мъчително да остава в сянката на имперския герой капитан Хю и с усилие да превъзмогва всеки натрапчив импулс към славата, която името Годолфин би могло да предполага за него самия. Но това бе характерна черта, придобита от епохата, а Евън бе твърде добър младеж, за да не се промени заедно с века. Известно време той бе флиртувал с идеята да получи офицерски чин и да отплува в морето; не за да поеме по бащиния път, а просто за да намери спасение от „върхушката“. По време на семейни кризи, неговите юношески дърдорения бяха изцяло запълнени с молитвени, екзотични срички: Самаранг, Бахрейн, Дар ес Салаам. Но през втората му година в Дартмутския кралски морски колеж, той бе изключен като водач на нихилистката групировка Съюз на Червения Изгрев, чийто метод за ускоряване на революцията всъщност представляваше организирането на пиянски сборища под прозореца на ескадрения командир. Вдигайки колективно ръце от него, семейството го изпрати на заточение в континентална Европа, вероятно с надеждата, че там Евън ще организира някоя достатъчно неприятна за обществото лудория, за да бъде натикан в чуждоземен затвор.

В Довил, възстановявайки се след здравословен двумесечен разврат из парижките вертепи, една вечер при завръщането в хотела (17000 франка печалба от хиподрума, благодарение на червеникавата кобила Шер Балон) той бе намерил телеграма от капитан Хю, която гласеше:

„Разбрах, че са те изгонили. Ако имаш нужда от някой, с когото да поговориш, аз съм на «Пиаца де ла Синьория» №5, осми етаж. Ще ми бъде приятно да те видя, синко. Неблагоразумно е да пиша прекалено много в телеграма. Вийсю[3]. Смятам, че разбираш. БАЩА ТИ.“

Вийсю, естествено. Вийсю, това бе призив, който Евън не можеше да пренебрегне. Той разбираше. Не беше ли открай време гореспоменатото название единствената им връзка; не бе ли стояло то на най-видно място в неговия каталог на необичайни територии, където „върхушката“ нямаше власт? Това бе нещо, което, доколкото му бе известно, баща му споделяше единствено с него, макар самият Евън, още шестнайсетгодишен, да бе престанал да вярва, че то съществува. Първото му впечатление при прочитането на телеграмата — че капитан Хю най-после е изкуфял, или бълнува, или двете заедно — скоро бе заменено от по-доброжелателно мнение. Навярно, помисли Евън, неотдавнашната експедиция на юг се е оказала твърде тежка за стария. На път за Пиза обаче, Евън все пак бе започнал да изпитва безпокойство от тона на телеграмата. Напоследък той с пределно внимание търсеше литературни достойнства във всичко, поднесено му в печатна форма: ресторантски менюта, железопътни разписания, получени по пощата реклами. Евън принадлежеше към едно поколение младежи, които вече не наричаха бащите си патер, поради разбираемата конфузия с автора на „Ренесансът“[4], и бе чувствителен към такива неща като тон на изразяване. А в текста на телеграмата се долавяха злокобни интонации, които препращаха приятни тръпки към гръбначния му стълб и развихряха неговото въображение. Неблагоразумно е да пише прекалено много в телеграма: намеци за заговор, за огромна и тайнствена конспирация: съчетани с онова позоваване на единственото за тях двамата общо притежание. И първото и второто поотделно биха могли да предизвикат конфуз в Евън: да се свени от подобни типични за шпионски роман халюцинации, да изпитва дори още по-мъчителен срам, заради покушението върху нещо, което би трябвало да съществува, но не съществуваше, и чийто първоизточник бе само една приспивна история, споделена много отдавна с момчето. Но двете заедно бяха сходни на конски тандем, създаден в резултат от някакъв процес, по-различен от простото съчетаване на отделни части и способен да осъществи едно съвместно, цялостно постижение.

Напук на екстравагантния си костюм, скитническото сърце и вишневочервения чадър, той непременно щеше види своя баща. Бунтуваше ли се кръвта му? Евън никога не бе изпитвал достатъчно сериозно безпокойство, че да възникват в главата му въпроси за това. Съюзът на Червения Изгрев бе просто една весела лудория; той все още не можеше да възприеме някакво по-задълбочено, по-зряло отношение към политиката. Обаче изобщо не понасяше по-старото поколение, а това представляваше почти открит бунт. И колкото по-нагоре стигаше в съпроводеното с усилия измъкване от тресавището на юношеството, толкова повече го отегчаваха разговорите за империята; отбягваше, като от дрънкалка на прокажен, всякакъв намек за слава. Китай, Индия, Судан, Индокитай и Вийсю бяха изпълнили своето предназначение: бяха му дали сфера на влияние, общо взето сходна с тази на собствения му череп, лично негови колонии на въображението, чиито граници бяха надеждно защитени от набезите или разрушителните въздействия на „върхушката“. Той искаше да бъде оставен на мира, да безделничи по свой собствен начин, и бе готов да брани тази глупашка неприкосновеност до последния мързелив удар на сърцето си.

Файтонът зави наляво, пресече с две жестоки разтърсвания трамвайната линия и после отново пое надясно по „Виа дей Векиети“. Евън размаха юмрук и изруга кочияша, който отправи разсеяна усмивка към него. Един трамвай доближи с весело подрънкване и продължи успоредно на тях. Евън извърна глава и видя момиче с памучно манто, което примигваше с огромни очи към него.

— Signorina! — извика той. — Ah, brava fanciulla, sei tu inglesa?[5]

Тя поруменя и захвана внимателно да разглежда бродерията на чадъра си. Евън скочи върху седалката на файтона, зае поза, намигна и запя Deh, vieni alla finestra[6] от „Дон Жуан“. Независимо дали момичето разбираше италиански или не, арията имаше отрицателно въздействие: то отстъпи от прозореца и потъна между тълпата италианци в средата на трамвая. Кочияшът на Евън избра точно този момент, за да шибне конете, които хукнаха в галоп, отново кривнаха и пресякоха релсите, точно пред трамвая. Все още пеейки, Евън изгуби равновесие и почти се изсули през задницата на файтона. Успя с една отчаяно размахана ръка да хване издадената част на багажника и, след продължително непохватно опипване, се изкатери обратно горе. По това време вече бяха на „Виа Пекори“. Той погледна назад и видя, че момичето слиза от трамвая. Докато файтонът заобикаляше Камбанарията на Джото с подрусване, Евън въздъхна — все още му бе любопитно дали тя е англичанка.

[1] Централна гара (итал.). ↑

[2] Комичен (и същевременно леко зловещ) герой от „Посмъртните записки на клуба «Пикуик»“ от Чарлс Дикенс. ↑

[3] В оригинала Vheissu — съществуват множество тълкувания на това странно название. Според някои от тях, това е „Wie heisst du?“ (нем.) — как се казваш?, съчетано със сартъровското „vecu“ (фр.) — жизнен опит, и „V. is you“ (англ.) — V. Това си ти. ↑

[4] „Ренесансът“ (1883) — изследване на историята на ренесанса от английския критик и есеист Уолтър Хорейшо Патер (1839–94). Той бил свързан с прерафаелитите, артистично обединение, създадено в Англия през 1848 г. с цел възстановяването на творческите принципи и практики, характерни за изкуството преди епохата на италианския художник Рафаел (1483–1520). ↑

[5] Signorina! Ah, brava fanciulla, sei tu inglesa? (итал.) — Госпожице! Ах, красива девойко, англичанка ли си? ↑

[6] Deh, vieni alla finestra (итал.) — „… Ела до прозореца“ — ария от операта „Дон Жуан“ от Моцарт. ↑

II

Синьор Мантиса и неговият съучастник по престъпление, мрачният калабриец Чезаре, седяха пред една винарна на Понте Векио. Двамата пиеха „бролио“ и се чувствуваха нещастни. Преди време, докато навън валеше, на Чезаре му бе хрумнало, че е параход. Но вече само ръмеше, английските туристи отново започваха да излизат от магазините по двете страни на моста и Чезаре обявяваше своето откритие на онези, които приближаваха достатъчно, за да могат да го чуят. За подсилване на илюзията, той духаше в гърлото на бутилката, което издаваше звуци наподобяващи параходна сирена.

— Toot, toot — подвикваше Чезаре. — Vaporetto, io[1].

Синьор Мантиса не му обръщаше внимание. Неговите сто и шейсет сантиметра бяха положени сковано върху сгъваемия стол, дребно, добре оформено и някак изящно тяло, като отдавна забравено творение на ювелир — може би дори Челини[2], — сега покрито с тъмен шевиот и очакващо да бъде изложено на аукцион. Очите му бяха нашарени с жилки и оградени с розовината на нещо, което предполагаше дълги години тъга. Слънчевата светлина, отразена от Арно и околните витрини, пречупена в различни спектри от ръмящия дъжд, като че ли се заплиташе или прилепваше в русите му коси, вежди и мустаци, превръщайки това лице в маска на недосегаем екстаз, несъответствуваща на очите, уморени и внушаващи печал. Колкото и да задържаш поглед върху останалата част от лицето му, неизбежно биваш привлечен отново от тези очи: всеки туристически пътеводител за синьор Мантиса би трябвало да ги отбележи със звездичка, означаваща особен интерес. Обаче не би могъл да предложи обяснение за тяхната загадъчност; защото те отразяваха тъга, изменчива, неадресирана, неопределена: жена, ще помисли отначало случайният турист, ще бъде почти убеден в това, докато не го разколебае някаква по-ясно изразена католическа светлина, излъчвана и поглъщана от мрежата капиляри. Какво тогава? Вероятно политика. Припомняйки си нежноокия Мадзини[3] и кротките му фантазии, наблюдателят ще долови деликатност, един поет-либерал. Но ако той гледа достатъчно дълго, плазмата зад тези очи скоро ще премине през всичките светски разновидности на скръбта — финансови затруднения, влошено здраве, убита вяра, измяна, импотентност, поражение, — докато накрая нашият турист ще осъзнае, че все пак не присъствува на бдение над мъртвец: по-скоро на панаир на тъгата, разпрострян по протежение на цяла улица, където няма две еднакви сергии и никой експонат не предлага нещо достатъчно солидно или задържащо погледа.

Причината бе очевидна и разочароваща: просто синьор Мантиса бе минал през всички тях, всяка отделна сергия представляваше един постоянен експонат в спомена за някой етап от живота, когато е имало една руса шивачка в Лион или несполучлив план за контрабанда на тютюн през Пиренеите или незначителен опит за убийство в Белград. Всичките му провали бяха се случили, бяха регистрирани: синьор Мантиса бе определил поотделно на всеки един от тях еднакво значение, не бе научил от тях нищо, освен това, че ще го сполетяват отново. Подобно на Макиавели, той бе изгнаник, навестяван от сенки на ритми и разруха. Синьор Мантиса размишляваше, неосквернен от тихата река на италианския песимизъм, и всички хора бяха нечестни: историята щеше да продължи да повтаря същите примери. Където и по света да бяха стъпвали миниатюрните му, пъргави крака, там едва ли имаше досие за него. Като че ли никой от облечените във власт лица не проявяваше интерес към синьор Мантиса. Той принадлежеше към онзи тесен кръг изтръгнати от корените си пророци, чийто взор можеше да бъде замъглен единствено от случайни сълзи и чийто краен хоризонт се простираше до пределите ограничаващи английските и френски декаденти и испанското поколение от 1898 година[4], за които европейският континент наподобяваше добре позната, но отдавна омръзнала покрита улица, вече изпълняваща само функцията на убежище от дъжда или от някоя неопределена зараза.

Чезаре отпи от бутилката и запя:

Il piove, dolor mia

Ed anch’io piango…[5]

— Не — рече синьор Мантиса, отказвайки бутилката с вино. — Няма да пия, докато той не пристигне.

— Ето две англичанки — извика Чезаре. — На тях ще пея.

— За Бога…

Vedi, donna vezzosa, questo poveretto,

Sempre cantante d’amore come…[6]

— Няма ли да млъкнеш?

— … un vaporetto[7] — Чезаре тържествуващо изстреля стохерцов крясък през Понте Векио. Англичанките се свиха уплашено и отминаха.

След малко синьор Мантиса пъхна ръка под своя стол и измъкна нова бутилка вино.

— Ето го Гаучото — отбеляза той.

Пред тях щръкна любопитно премигващ, едър и тромав индивид с широпола шапка.

Синьор Мантиса ядосано показа кукиш на Чезаре и потърси тирбушон; стисна бутилката между колената си и извади тапата. Гаучото възседна на обратно един стол и отпи голяма глътка от бутилката.

— Бролио — поясни синьор Мантиса. — От най-хубавото.

Гаучото разсеяно опипа периферията на шапката си. После избухна:

— Синьор, аз съм човек на действието и бих предпочел да не губя време, моето и вашето. Allora[8]. На въпроса. Аз обмислих вашия план. Снощи не разпитвах за подробности. Не обичам подробностите. Всъщност, онези, които ми съобщихте, бяха излишни. Съжалявам, но имам много възражения. Планът е прекалено изпипан. Твърде много неща могат да се объркат. Колко души има включени в него? Вие, аз и този простак. — Чезаре засия. — Двама в повече. Трябваше да го направите съвсем сам. Споменахте, че сте искали да подкупите един от прислужниците. Стават четирима. Още на колко души ще трябва да бъде платено, за успокоение на съвестта? Така нараства вероятността някой да ни предаде на пазачите, още преди да бъде завършено това окаяно дело.

Синьор Мантиса отпи и изтри мустаци с огорчена усмивка.

— Чезаре може да установи необходимите връзки — възрази той, — защото е извън подозрение, никой не го забелязва. Шлепът до Пиза, корабчето от там до Ница, кой би могъл да уреди това, ако не…

— Вие, приятелю — заплашително изрече Гаучото и мушна с тирбушона синьор Мантиса в ребрата. — Вие, сам. Нужно ли е да водите пазарлъци с капитаните на шлепове и корабчета? Не! Трябва просто да скокнете на борда, да се спотаите. Оттам нататък, отстоявайте личното си достойнство. Бъдете мъж. Ако отговорното лице възразява… — Гаучо яростно завъртя тирбушона, усуквайки около него няколко квадратни сантиметра от бялата ленена риза на синьор Мантиса. — Capisci?[9]

Нанизаният като пеперуда синьор Мантиса размаха ръце, направи гримаса, поклати русата си глава.

— Certo io[10] — най-после успя да отвърне той. — Естествено, signor commendatore[11], за човек с военна настройка… открити действия, разбира се… но за една толкова деликатна работа…

— Пфу! — Гаучото дръпна тирбушона, седна и впери свиреп поглед в синьор Мантиса.

Дъждът бе спрял, слънцето залязваше. Мостът бе препълнен с туристи, които се връщаха в хотелите на Лунгарно. Чезаре ги зяпаше добродушно. Тримата седяха безмълвно, докато Гаучото не заговори, спокойно, но с едва прикрит гняв.

— Миналата година във Венесуела не беше така. В Америка изобщо нямаше такова нещо. Никакви усуквания, никакви сложни маневри. Борбата беше проста: ние искахме свобода, те не желаеха да ни я дадат. Свобода или робство, мой езуитски приятелю, само две думи. Нямахме нужда от вашето многословие, вашите трактати, вашето морализиране, никакви съчинения на тема политическа справедливост. Знаехме къде сме и къде ще бъдем някой ден. И когато настъпи часът за борба, ние действувахме също така открито. А вие си въобразявате, че сте макиавелианец, с тази ваша хитра тактика. Прочели сте веднъж какво е писал той за лъва и лисицата, и сега в непочтения ви мозък се върти единствено мисълта за лисицата[12]. Къде изчезнаха силата, агресивността и вроденото благородство на лъва? Що за времена са това, когато човек става враг на човека, само когато другият е с гръб към него?

Синьор Мантиса бе възвърнал донякъде сдържаната си кротост.

— Нужно е по малко и от двете, разбира се — успокояващо рече той. — Ето затова ви избрах за сътрудник, commendatore. Вие сте лъвът, а аз… — скромно — една мъничка лисица.

— А той е прасето — гръмогласно се изсмя Гаучото и тупна Чезаре по рамото. — Браво! Прекрасни кадри, няма що!

— Прасе — доволно повтори Чезаре и посегна към бутилката.

— Никакво пиене повече — отсече Гаучото. — Синьорът е положил усилия да построи за всички нас една картонена кула. Колкото и да ми е неприятно да живея в нея, аз няма да позволя на пияната ти уста да я разруши с недискретното си дърдорене. — Обърна се към синьор Мантиса и продължи: — Не, вие не сте истински макиавелианец. Той е бил апостол на свободата за всички хора. Възможно ли е някой да прочете последната глава на „Владетелят“[13] и да изпитва съмнение относно неговото желание да види една републиканска и обединена Италия? Точно тук е живял той, страдал е под гнета на Медичите. Те са били лисиците и Макиавели ги е мразел. Последният му призив е бил в Италия да се появи един лъв, въплъщение на силата, който да прогони завинаги в дупките им всички лисици. Неговият морал е бил също тъй скромен и честен, както моят и този на другарите ми в Южна Америка. А сега, под неговото знаме, вие искате да увековечите ненавистното лукавство на Медичите, които толкова дълго са потъпквали свободата именно в този град. Дори само общуването с вас ме позори безвъзвратно.

— Ако… — отново огорчената усмивка — … ако commendatore има алтернативен план, ние ще се радваме да…

— Разбира се, че имам друг план — язвително отвърна Гаучото. — Единственият възможен план. Разполагате ли с карта? — Синьор Мантиса нетърпеливо извади от вътрешния си джоб неколкократно прегъната скица, направена с молив. Гаучото надзърна пренебрежително в нея. — Значи това е галерията Уфици — изръмжа той. — Никога не съм влизал там. Предполагам, трябва да отида, за да добия представа за терена. А къде е целта?

— Зала Лоренцо ди Монако — синьор Мантиса посочи долния ляв ъгъл. — Ето тук. Вече имам ключ от главния вход. Три главни коридора: източен, западен и един къс южен, който ги свързва. От западния коридор, номер три, влизаме в един малък, ето тук, отбелязан с „Ritratti diversi“[14]. В края, вдясно, има единичен вход към коридора. Тя е окачена на западната стена.

— Единичен вход, който е също и единичният изход — отбеляза Гаучо. — Лошо! Глуха линия. И за да излезе човек от сградата, трябва да измине обратно цялото това разстояние по източния коридор, до стълбите, водещи към „Пиаца дела Синьория“.

— Има асансьор до един пасаж, който извежда на Палацо Векио — поясни синьор Мантиса.

— Асансьор! — насмешливо възкликна Гаучо. — Точно каквото очаквах от вас. — Той издаде глава напред и оголи зъби. — Значи предлагате да извършим върховната идиотщина да изминем цял коридор, след това друг и наполовина трети, към още едно задънено място и после обратно по същия път, по който сме дошли. Разстояние от… — Гаучо изчисли набързо, — … около шестстотин метра. И пазачи, готови да скочат върху нас иззад ъгъла или всеки път, когато минаваме по някой коридор. Но дори и това не е достатъчно, за да ви разтревожи и смути. Искате да използувате асансьор.

— Отгоре на всичко, тя е толкова голяма — вметна Чезаре.

— Колко голяма? — сви юмрук Гаучото.

— 175 на 279 сантиметра — призна синьор Мантиса.

— Capo di minghe![15] — Гаучото се отпусна на стола, поклащайки глава. После, с явно усилие да сдържи своя гняв, обърна очи към синьор Мантиса. — Аз не съм дребен — търпеливо започна да обяснява. — Всъщност съм доста едър. И широкоплещест. Имам телосложение на лъв. Това навярно е расов белег. Аз съм северняк и в тези вени сигурно има известна доза немска кръв. Немците са по-високи от латинските раси. По-високи и по-широкоплещести. Може би някога това тяло ще затлъстее, но сега то е само мускули. Тъй че аз съм едър, non e vero?[16] Добре. Тогава нека ви осведомя — гласът му се извиси в кресчендо, — че под вашия отвратителен Ботичели ще има достатъчно място за мен и за най-дебелата флорентинска курва, и ще остане даже и за придружаващата я шишкава като слоница майка! За Бога, как смятате да вървите 300 метра с картината? В джоба си ли ще я скриете?

— Спокойствие, commendatore — помоли го синьор Мантиса. — Могат да ни чуят. Това е подробност, за която сме взели съответните мерки, уверявам ви. Цветарят, при когото снощи отиде Чезаре…

— Цветар? Цветар! Вие сте се доверили на един цветар. Нямаше ли да е по-добре да обявите за вашите намерения във вечерните вестници?

— Но той е сигурен човек. Той само ще достави дървото.

— Какво дърво?

— Див рожков. Малък: не повече от четири метра. Чезаре работи цяла сутрин, издълбаваше ствола. Така че ще трябва да изпълним плана бързо, преди да са увехнали червените цветове.

— Простете ужасната ми глупост, — започна Гаучото, — но, доколкото разбирам, вие имате намерението да навиете на руло „Раждането на Венера“, да я пъхнете в кухия ствол на рожкова и да я носите около 300 метра, преминавайки край армия от пазачи, които много скоро ще разберат за кражбата, и да излезете на „Пиаца дела Синьория“, където, може да се предположи, ще изчезнете сред тълпата?

— Точно така. Най-подходящото време ще бъде привечер…

— A rivederci.[17]

— Моля ви, commendatore — извика синьор Мантиса, скачайки на крака. — Aspetti[18]. Ние с Чезаре ще бъдем предрешени като работници. Галерия Уфици е в ремонт и в това няма да има нищо необичайно…

— Простете ми. Вие двамата сте безумци — заяви Гаучото.

— Но вашето сътрудничество е крайно необходимо. Ние имаме нужда от лъв, човек опитен във военната тактика, в стратегията…

— Отлично. — Гаучото се върна и застана извисен пред синьор Мантиса. — Предлагам следното: зала Лоренцо ди Монако има прозорци, нали?

— Със солидни решетки.

— Това е без значение. Една бомба, малка бомба, която аз ще осигуря. Опита ли някой да се намеси, ще бъде отстранен със сила. Прозорецът ще ни изведе близо до Posta Centrale[19]. Къде имате среща с шлепа?

— Под моста Сан Тринита.

— Четири-петстотин метра от Лонгарно. Можем да задигнем някоя кола. Уговорете се шлепът да чака довечера, в полунощ. Това е предложението ми. Решавайте. Аз ще бъда в Уфици, докато стане време за вечеря. Ще проуча обстановката там. От тогава до девет ще бъда у дома, ще правя бомбата. След това, в бирария Шайсфогел. До десет трябва да ми съобщите за решението си.

— Ами дървото, comendatore? То струва почти 200 лири.

— Майната му на вашето дърво. — Гаучото се обърна с елегантно кръгом и закрачи в посока към десния бряг.

Слънцето бе надвиснало над Арно. Слабите му лъчи обагриха влажните очи на синьор Мантиса в светлочервено, сякаш изпитото от него вино преливаше, разводнено от сълзи.

Ръката на Чезаре утешително обгърна слабичките рамене на синьор Мантиса.

— Всичко ще бъде наред — рече той. — Гаучото е варварин. Прекалено дълго е бил в джунглите. Нищо не разбира.

— Тя е толкова прекрасна — прошепна синьор Мантиса.

— Davvero[20]. Аз също я обичам. Ние сме другари в любовта.

Синьор Мантиса не отговори. След малко протегна ръка към бутилката.

[1] Toot, toot. Vaporetto, io. (итал.) — Туут, туут. Аз съм параходче. ↑

[2] Бенвенуто Челини (1500–1571) — именит флорентински златар и скулптор. ↑

[3] Джузепе Мадзини (1805–1872) — италиански патриот, революционер, основател на партията „Млада Италия“, с която известно време е сътрудничил и Гарибалди. ↑

[4] Поколение от ’98 — поколението испански писатели, които съзряват по времето на Испано-американската война в 1898 г. В резултат от тази война Испания загубва Куба, Пуерто Рико и останалите си тихоокеански колонии. Настроението и възгледите на тези писатели били общо взето реалистични и песимистични. Сред тях са Мигел де Унамуно, Рамон дел Валие Инклан, Пио Бароха, Хосе Ортега-и-Гасет. ↑

[5] Il piove, dolor mia Ed anch ’io piango…(итал.) — Болката ми се стича / И аз продължавам да плача… ↑

[6] Vedi, donna vezzosa, questo poveretto, / Sempre cantante d’amore come…(итал.) — Прекрасна госпожо, погледнете горкия човек, / Той винаги пее за любов, като… ↑

[7] … un vaporetto (итал.)… параход. ↑

[8] Allora (итал.) — и така, и тъй. ↑

[9] Capisci? (итал.) — Ясно ли е? Разбирате ли? ↑

[10] Certo io…(итал.) — Разбирам… ↑

[11] Signor commendatore (итал.) — Господин началник. ↑

[12] „И така, от всички зверове нека господарят се оприличи на два от тях: на лъва и лисицата. Лъвът се бои от капаните, а лисицата — от вълците, следователно, трябва да сте като лисицата, за да съумявате да избягвате капаните, и като лъва, за да отпъждате вълците“ — Николо Макиавели „Владетелят“, гл. XVІІІ. ↑

[13] „Владетелят“, публикувана в 1532 г. — едно от основните съчинения на италианския мислител, историк и дипломат Николо Макиавели (1469–1527). ↑

[14] Ritratti diversi (итал.) — Различни портрети. ↑

[15] Capo di minghe! (итал.) — Еба си майката! Мамка му! ↑

[16] Non e vero? (итал.) — Нали? ↑

[17] A rivederci (итал.) — довиждане. ↑

[18] Aspetti (итал.) — почакайте. ↑

[19] Posta Centrale (итал.) — централна поща. ↑

[20] Davvero (итал.) — наистина, действително. ↑

III

Госпожица Виктория Рен, бивша жителка на Лардуик на Фен, графство Йоркшир, понастоящем самообявила се гражданка на света, коленичи предано до първия ред пейки на една църква близо до „Виа дело Студио“. Тя се покайваше. Преди час, на „Виа дей Векиети“, я бяха обхванали нечестиви помисли, — докато гледаше лудориите на един дебел млад англичанин, покачен на файтон, — и сега искрено съжаляваше за тях. Деветнайсетгодишна, тя вече имаше в своята биография една сериозна любовна връзка: миналата есен в Кайро бе прелъстила някой си Гудфелоу, агент на британското външно министерство. Но младостта има къса памет и силна възстановителна способност, и лицето му вече бе забравено. После и двамата набързо изкараха виновни за нейното дефлориране бурните емоции, възникващи в период на напрегнато международно положение (бе времето на Фашодската криза). Сега, шест-седем месеца по-късно, на Виктория й бе трудно да определи доколко това бе планирано, доколко се бе изплъзнало от нейния контрол. Съответно, връзката бе разкрита от овдовелия й баща, сър Аластеър, с когото тя и сестра й Милдред пътуваха. Един късен следобед, под дърветата на Езбекие Гардънс имаше разговор, плач, заплахи и обиди, в присъствието на Милдред, която шокирана наблюдаваше през сълзи всичко това и Бог знае какви белези се бяха запечатали в нея. Накрая Виктория бе приключила с ледено сбогуване и тържествено обещание повече изобщо да не стъпва в Англия; сър Аластеър бе кимнал и хванал Милдред за ръка. Никой не бе погледнал назад.

След това Виктория нямаше никакви затруднения с издръжката си. В резултат на благоразумна пестеливост бе събрала около 400 лири стерлинги — от един търговец на вина в Антиб, един полски кавалерийски лейтенант в Атина и един търговец на картини в Рим. Сега бе във Флоренция, да преговаря за закупуването на малко шивашко ателие на левия бряг. Като предприемчива млада дама, тя бе започнала да придобива политически убеждения, да презира анархизма, фабианското дружество[1], дори граф Роузбъри[2]. От осемнайсетия рожден ден нататък, Виктория носеше със себе си като евтина свещ една определена невинност, прикриваше пламъка с все още мека и бебешки пухкава ръка без пръстени, а искрените й очи, мъничката уста и съвършено честното, — като всеки акт на разкаяние, — момичешко тяло я предпазваха от каквото и да е било опетняване. И тя коленичи, без никакви украшения, с изключение на един гребен от слонова кост, проблясващ сред благовидно английската й, буйна кестенява коса. Гребен от слонова кост, с пет зъба — представляваше пет разпънати на кръст фигури, всички споделящи поне по една обща ръка. Фигурите не бяха религиозни: това бяха войници от британската армия. На един каирски базар бе открила този гребен, очевидно резбован от някой судански войник, занаятчия сред махдистите, в памет на разпъванията на кръст през 1883 година в местността източно от обсадения Хартум. Подбудите й да го купи навярно са били също тъй инстинктивни и елементарни, като импулсите, подтикващи някое младо момиче да избира франтифлюшка или рокля с определен цвят и модел.

Сега тя не смяташе, че периодът с Гудфелоу или с тримата след него е бил прекаран в грях: помнеше Гудфелоу само защото й бе първият. Не би могло да се твърди, че нейният интимно-потаен и почти маниакален римокатолицизъм оправдаваше единствено онова, което Църквата най-общо казано считаше за грях: това не бе просто обикновено санкциониране, а косвено приемане на четирите епизода като видими, външни прояви на характерната изключително за Виктория духовна и нравствена порядъчност. Навярно се дължеше на десетината седмици, които бе изкарала преди време в манастирското училище в подготовка за покалугеряване, или на някаква болест на поколението; но тъй или иначе на деветнайсетгодишна възраст характерът й вече бе изкристализирал в монахински темперамент, развит до неговата най-опасна крайност. Независимо дали щеше да се подстриже за монахиня или не, тя сякаш бе приела Иисус Христос за свой съпруг и бе уверена, че физическата консумация на брака им трябва да бъде осъществена посредством Неговите несъвършени простосмъртни варианти — до момента четири на брой. И че Той ще продължава да изпълнява съпружеските си задължения чрез още толкова на брой идентични посредници, колкото намери за добре. Лесно бе да се предвиди докъде може да доведе подобен възглед: в Париж дами със сходни убеждения посещаваха Черни Литургии в чест на сатаната, в Италия те живееха в прерафаелитски разкош като любовници на архиепископи и кардинали. Виктория обаче не бе чак толкова забележителна.

Тя стана и тръгна по средната пътека, към дъното на църквата. Бе натопила пръсти в светена вода и точно щеше да коленичи, когото някой я блъсна отзад. Виктория се обърна стресната и видя възрастен мъж, една глава по-нисък от нея, с протегнати напред ръце и уплашени очи.

— Вие сте англичанка — рече той.

— Да.

— Трябва да ми помогнете. В беда съм. Не мога да отида до Генералното Консулство.

Не приличаше на просяк или на закъсал турист, но кой знае защо й напомни на Гудфелоу.

— Значи сте шпионин?

— Да — с нерадостна усмивка потвърди старецът. — В известен смисъл съм причастен към шпионажа. Но не по своя воля. Изобщо не съм предполагал, че животът ми ще тръгне в такава посока. — Смутено: — Не разбирате ли, че искам да се изповядам? Дошъл съм в църква, а църквата е място за изповед…

— Елате — прошепна тя.

— Не желая да излизам навън. Кафенетата са под наблюдение.

— Мисля, че отзад има градина — хвана го Виктория за ръката. — Оттук. През ризницата.

Старецът покорно се остави тя да го направлява. В ризницата бе коленичил свещеник и четеше от молитвеника. Когато минаваха край него, Виктория му подаде десет солди. Той не вдигна очи. Къса аркада с кръстовиден свод извеждаше в миниатюрна градинка, — в която имаше един закърнял бор, малко тревица и басейнче за шарани, — заобиколена от обрасли с мъх каменни стени. Тя го заведе при гранитната пейка до басейнчето. Усилващ се от време на време дъжд ръсеше стените. Старецът носеше под мишница утринен вестник и застла със страниците му пейката. Седнаха. Виктория отвори чадъра, а той цяла минута полагаше усилия да запали пура „Кавур“. Пусна няколко кълбета дим в дъжда и започна:

— Предполагам, изобщо не сте чували за едно място, наречено Вийсю.

Не бе чувала.

И последва неговият разказ за Вийсю. Дотам се стигало с камила през необятната тундра, покрай долмените и храмовете на мъртвите градове; и след всичко това до бреговете на широка река, която никога не виждала слънцето, толкова гъста била закриващата я растителност. По реката плавали с издълбани във формата на дракони дълги тикови лодки, задвижвани с гребла от мъже с кафява кожа, чийто език бил познат единствено на тях. След осем дни слизали от лодките и пешком ги пренасяли на ръце над коварен блатист провлак, водещ към зелено езеро, отвъд което се издигали подножията на окръжаващите Вийсю планини. Местните водачи отказвали да продължат нагоре в планините, а само им посочвали накъде да вървят и се връщали обратно. В зависимост от времето оставали още една или две седмици през морени, гранит и възсинкав твърд лед, докато бъдат достигнати границите на Вийсю.

— Значи сте били там — отбеляза Виктория.

Да, бил е там. Преди петнайсет години. И оттогава насам е като обхванат от бяс. Дори и в Антарктика, сгушен в предпазващия го от зимната буря набързо приготвен заслон, или когато вдигал лагер високо на разклонението на някой все още безименен глетчер, до него достигал едва доловим полъх от парфюма, който онези хора извличали от крилата на черни нощни пеперуди. Понякога вятърът като че ли довявал сантиментални откъслеци от тяхната музика; без каквото и да е било забележимо предизвестие в антарктическото сияние, внезапно изниквали спомени за техните избледнели стенописи, изобразяващи отдавнашни битки и още по-древни любовни интриги между боговете.

— Вие сте Годолфин — заяви тя, сякаш името му й бе известно открай време.

— Предполагам, не сте свързана с пресата — кимна той с неопределена усмивка.

Виктория поклати глава, разпръсвайки дъждовни капчици.

— Това, което ви разказвам, трябва да остане между нас — предупреди я старецът. — А и може да се окаже погрешно. Кой съм аз, че да знам моите собствени подбуди. Обаче постъпките ми бяха безразсъдни.

— Смели са били — тържествено възрази Виктория. — Чела съм за тях във вестници, в книги.

— Ала ненужни. Преходът по протежение на ледената Бариера. Опитът да достигна полюса през юни. Там юни е посред зима. Беше лудост.

— Било е величаво.

Още малко и тя ще започне да говори за развяващия се на полюса британски флаг, разочаровано помисли старецът. Въздействуваше му някак тази църква, извисена готически и внушително над главите им, тишината, невъзмутимостта на момичето, собственият му изповедален хумор; той говореше прекалено много, трябваше да спре. Но не можеше.

— Много е лесно да представим неверните аргументи — извика старецът. — Можем да обявим: китайските кампании бяха за кралицата, а Индия в името на някаква възвишена идея за Британската Империя. Убеждавал съм в тези неща моите подчинени, обществеността, себе си. В Южна Африка умират днес и ще умират утре англичани, които вземат за истина тези думи тъй… осмелявам се да кажа… тъй както човек вярва в Бога.

— А вие не вярвахте ли? — тихо попита Виктория, с прикрита усмивка. Бе втренчила поглед в края на чадъра.

— Вярвах. Докато…

— Да?

— Но защо? Не се ли е случвало тази думичка да ви измъчва почти до умопомрачение? Защо? — Пурата му бе угаснала. Той млъкна, за да я запали отново. — Не бих казал, че е нещо необикновено, което се проявява по свръхестествен начин. Там няма да видите първосвещеници, които владеят загубени за останалия свят тайни още от зората на цивилизацията, ревниво пазени и предавани от поколение на поколение. Няма универсални лекове, няма дори панацеи за човешкото страдание. Вийсю съвсем не е спокойно място. Там има варварщина, бунтове, междуособни вражди. Не е по-различно от който и да е друг далечен, затънтен край. Англичаните от векове пътуват до места като Вийсю. Но има нещо друго…

Тя го наблюдаваше втренчено. Чадърът бе опрян на пейката, дръжката му скрита в мократа трева.

— Цветовете. Такова невероятно разнообразие на краски… — Очите му бяха плътно затворени, челото му опираше на прегънатата китка. — Дърветата около къщата на главния шаман бъкат от паякообразни маймуни, чиято козина прелива в различни нюанси. Те променят своята окраска на слънчевата светлина. Всичко се променя. Оцветяването на низините и планините никога не е еднакво, дори в два поредни часа. Няма определена последователност на багрите от един ден в друг. Сякаш живееш в калейдоскопа на безумец. Дори сънищата ти биват обсебени от порой оттенъци и шарки, от множество различни очертания и фигури, напълно непознати на жителите на западното полукълбо. Очертанията не са действителни, не съдържат някакъв определен смисъл. Просто случайни, произволни форми, тъй както се променят облаците над Йоркширски пейзаж.

Виктория бе изненадана: смехът й прозвуча тъничък и крехък. Той не го чу.

— И остават при теб — продължи старецът. — Това не са пухкаворунни овчици или нащърбени профили. Те… те са Вийсю, неговите одеяния или навярно кожата му.

— А под тях?

— Тоест, душата, нали? Естествено, че нея имате предвид. Аз също си задавах въпроса за душата на онова място. Дали то изобщо има душа. Защото техните церемонии, закони, музика и поезия са незадълбочени, повърхностни. Те също са кожа. Като кожата на татуиран дивак. Като жена, както често си повтарям мислено. Предполагам, това не ви обижда.

— Ни най-малко.

— Цивилните имат чудновати схващания за военните, ала намирам, че в случая те не са лишени от основания. Например тази представа за похотливия млад офицер някъде в пущинаците, който си прави харем от мургави туземки. Сигурно мнозина от нас мечтаят за нещо такова, обаче все още не съм срещал човек, който да го е осъществил. Няма да отрека, че понякога и в моята глава възникват подобни намерения. По този начин започнах да мисля във Вийсю. Там, неизвестно защо — старият Годолфин сбръчка чело, — сънищата изобщо не се доближават до познатия нам свят в будно състояние, а някак, бих казал, изглеждат дори още по-реални от него. Разбирате ли ме?

— Продължавайте. — Тя го наблюдаваше съсредоточено.

— Обаче Вийсю сякаш бе… сякаш бе жена, която откриваш някъде там сред затънтените пущинаци, силно мургава жена, татуирана от глава да пети. А после малко по малко, някак неусетно изпадаш в изолация от гарнизона и осъзнаваш, че не можеш да се върнеш и значи ти остава единствено да бъдеш с нея, близо нея, ден след ден, непрекъснато…

— И се влюбваш в нея.

— Отначало, да. Ала не минава много време и тази кожа, тази крещяща отвратителна вакханалия от шарки и цветове, спуска нещо като преграда между теб и каквото и да е там в нея, което си мислел, че обичаш. И скоро, може би само след десетина дни, положението става толкова лошо, че започваш да отправяш молби към всички известни ти богове да изпратят някаква проказа на тази жена. Да одерат татуировките й, да я превърнат в купчина морави, червени и зелени късове, да оголят вените и сухожилията, да ги захвърлят най-после, потръпващи и кървящи пред очите ти, за да можеш да ги видиш и пипнеш. Извинете ме. — Той избягваше погледа й. Вятърът запращаше дъжда върху стената. — Петнайсет години. Беше точно след като навлязохме в Хартум. По време на походите ми в Ориента съм бил свидетел на някои гадости, но нищо не може да се сравни с това. Трябваше да помогнем на генерал Гордън. Предполагам, вие сте били мъничко момиченце тогава, но сигурно сте чели за тези събития. Чели сте какво е направил Махди с онзи град. С генерал Гордън и неговите хора. Аз боледувах от малария тогава и несъмнено гледката на разлагащите се трупове и опустошението влошаваше още повече състоянието ми. Внезапно реших, че трябва да се махна; сякаш един свят от спретнати празни площади и енергични обратни маршове бе дегенерирал в безразсъдно стадо. Винаги съм имал приятели в щабовете в Бомбай, Кайро и Сингапур. След две седмици пристигна някаква група за геодезически проучвания и се включих в нея. Нали разбирате, единственото ми желание бе да отида там, където можех да очаквам, че няма вероятност да срещна представители на флота. Този път групата придружаваше екип строителни инженери в някои от най-неприятните райони на света. О, пустош, романтика! Хоризонтали и дълбочинна маркировка, защриховки и цветове там, където преди е имало само бели петна на картата. Всичко това за Британската Империя. Навярно такива мисли се прокрадвали в подсъзнанието ми. Но тогава ми бе ясно само, че искам да избягам. Прекрасно е да викаш „В името на Свети Георги и никаква пощада за Ориента“, но и войниците на Махди са ломотели подобни неща, всъщност на арабски, а в Хартум това определено не са били празни приказки.

За щастие той не бе забелязал гребена й.

— Сдобихте ли се с карти на Вийсю?

— Не — отвърна Годолфин, след известно колебание. — Изобщо никаква информация не достигна до Министерството на външните работи, нито до Географското Дружество. Само един доклад за провала на експедицията. Но имайте предвид: там беше опасно. Бяхме тринайсет, когато тръгнахме, а се върнахме трима. Аз, моят помощник-командир и един цивилен, чието име забравих. Доколкото знам, после изчезнал безследно.

— А вашият помощник-командир?

— Той… той е в болница. Сега е пенсионер. — Последва мълчание. — Втора експедиция изобщо нямаше — продължи старият Годолфин. — Политически причини ли, кой знае? Никой не го бе грижа. Аз се измъкнах невредим. Казаха ми, че не била моя вината. Дори получих лична похвала от кралицата, макар че историята бе потулена.

— И всичко това има някаква връзка с настоящата ви… шпионска дейност? — Виктория потупваше разсеяно с крак.

Внезапно той придоби много състарен вид. Пурата отново бе угаснала. Годолфин я хвърли в тревата; ръката му трепереше.

— Да. — И посочи безпомощно към църквата, към сивите стени. — Доколкото разбирам, вие може би сте… изглежда съм бил недискретен.

Осъзнавайки, че старецът изпитва страх от нея, тя внимателно наклони глава към него.

— От Вийсю ли са онези, които наблюдават кафенетата? Емисари?

Старецът започна да гризе нокти; бавно и методично, използувайки резците си, — горният централен и долният страничен, — за да откъсва миниатюрни парченца кожа от идеално оформената арка на върха на пръста.

— Вие сте открили нещо за тях — умоляваше го тя. — Нещо, което не можете да кажете. — Гласът й, съчувствен и раздразнен, отекна в градинката. — Трябва да ми позволите да ви помогна. — Клъц, клъц. Дъждът отслабна, спря. — Що за свят е това, дето няма поне един човек, към когото да се обърнеш, ако си в беда? — Клъц, клъц. Никакъв отговор. — Откъде знаете, че генералният консул не може да ви помогне? Моля ви, позволете ми да направя нещо.

Вятърът, вече поизсъхнал, нахлуваше над стената. Нещо цопна лениво в басейнчето. Момичето продължаваше да говори разпалено на стария Годолфин, докато той довършваше дясната ръка и после мина към лявата. Небето над тях започна да потъмнява.

[1] Дружество, което популяризирало фабианизма — английско реформистко движение от ХІХ в., пропагандиращо отричане от класовата борба, проповядващо, че капиталистическият строй трябва да се прероди в социалистически чрез мирно и бавно развитие (от римския пълководец Фабий, по прякор Кунктагор, който през III в.пр.Хр. с тактика на забавяне и изчакване победил Ханибал). ↑

[2] Арчибалд Филип Примроуз, 5-ти граф на Роузбъри (1847–1929) — английски държавник. ↑

IV

Осмият етаж на „Пиаца дела Синьория“ №5 бе мрачен и вмирисан на пържен октопод. Задъхан от последните няколко стъпала, Евън трябваше да запали четири кибритени клечки, докато открие вратата на баща си. Вместо очакваната визитна картичка, на нея с кабарче бе забодена бележка върху неравно откъснато парче хартия, на която пишеше само „Евън“. Той я огледа любопитно, с присвити очи. В коридора бе тихо, чуваше се само поскърцването на къщата и дъждът навън. Евън сви рамене и натисна дръжката. Вратата се отвори. Той влезе опипом, намери газената лампа и я запали. Стаята бе оскъдно мебелирана. Върху облегалката на един стол небрежно бе захвърлен панталон; на леглото бе просната бяла риза с разперени ръкави. Никакви други признаци, че в стаята живее човек: нито куфари, нито документи. Озадачен, той седна на кревата и опита да измисли нещо. Извади от джоба телеграмата и отново я прочете. Вийсю. Единствената следа, която трябваше да поеме. Все пак, действително ли старият Годолфин вярваше, че такова място съществува?

Още от малък Евън бе досаждал на баща си за подробности. Той знаеше, че експедицията се е провалила, навярно бе доловил някакво чувство за лична вина или съпричастност в монотонния, ласкав глас, който разказваше тези истории. Но това бе всичко: не бе задавал въпроси, просто бе седял, слушал и сякаш бе очаквал, че все някога ще трябва да се отрече от Вийсю и щото едно такова отричане би било по-просто и по-лесно, ако своевременно той самият възприеме определена неангажираност. Добре, но последният път, когато Евън го бе видял, преди година, баща му бе спокоен; следователно, нещо трябва да се е случило в Антарктика. Или на връщане от там. Може би тук, във Флоренция. Защо му е на един старец да оставя бележка, на която е написано единствено името на сина му? Две възможности: (а) ако няма бележка, а само визитна картичка, и „Евън“ всъщност е първият псевдоним, хрумнал на капитан Хю, или (б) ако той е искал Евън да влезе в стаята. Може би и двете. Интуитивно Евън взе панталона, захвана да рови из джобовете. Откри три солди и табакера. Отвори табакерата и намери четири цигари, всичките свити на ръка. Почеса глава. Припомни си думите: „неблагоразумно е да пиша прекалено много в телеграма“. Въздъхна.

— Добре тогава, млади Евън — промърмори на себе си той. — Ще изиграем комедията докрай. Ето, влиза Годолфин, шпионинът-ветеран. — Внимателно огледа табакерата, за скрити пружини: опипа цялата подплата, да не би да имаше нещо пъхнато отдолу. Нищо. Започна да претърсва стаята, ръчкаше дюшека, съсредоточено го изучаваше за следи от скорошни шевове. Прерови шкафа, пали клечки в тъмните ъгли, провери дали не е залепено нещо под седалките на столовете. След двайсет минути все още не бе открил нищо и започваше да се чувствува напълно неподходящ за шпионин. Седна натъжен на стола, взе една от бащините цигари, драсна клечка кибрит. — Я чакай — промърмори той. Угаси клечката, придърпа по-близо масата, извади джобно ножче и внимателно започна да разрязва цигарите по дължина, като избръскваше тютюна на пода. При третия опит успя. От вътрешната страна на цигарената хартийка бе написано:

„Разкрит съм. «Шайсфогъл» в 10 часа. Бъди предпазлив. БАЩА ТИ.“

Евън погледна часовника си. Защо, по дяволите, бе всичко това? Защо толкова усложнено? На политика ли играеше старият, или караше второ детство? Следващите няколко часа Евън не можеше да направи нищо. Хранеше надеждата, че нещо ще започне, дори и само за да облекчи сивотата на неговото изгнание, но бе готов и за разочарование. Угаси лампата, излезе в коридора, затвори вратата, започна да слиза по стълбите. Недоумяваше къде ли може да е това Шайсфогъл, когато стъпалата внезапно поддадоха под него и той пропадна, отчаяно размахвайки ръце. Успя да хване перилото, което се разцепи в долния край и го отхвърли над стълбищната шахта. Под него зейна седеметажна бездна. Той висеше и силно изостреният му слух ясно долавяше бавното поскърцване на гвоздеите, които постепенно се измъкваха от горния край на перилото. Аз съм най-непохватният идиот на света, помисли Евън. Всеки момент това перило ще стане на парчета. Огледа наоколо. Недоумяваше какво би могъл да направи. Стъпалата му висяха с леко полюшване на два метра встрани и на десетина сантиметра по-високо от следващото перило. Продъненото стълбище бе на около трийсетина сантиметра от дясното му рамо. Перилото, на което бе увиснал, се клатеше опасно. Какво губя, помисли той. Сега ще разбера добра ли ми е координацията. Внимателно прегъна дясната ръка, протегна я нагоре, докато дланта му опря в страничната част на стълбището: после много силно и рязко я отблъсна. Прелетя над зейналата шахта и в крайната точка на размаха чу как гвоздеите с остро скърцане се изскубнаха от дървото над главата му, захвърли перилото, което държеше, тупна точно върху следващото перило и, възседнал го заднешком, с приплъзване надолу пристигна на седмия етаж в момента, когато счупеното перило изтрака на пода, седем етажа под него. Разтреперан слезе от перилото и седна на стъпалата. Превъзходно изчислено, отбеляза той. Браво, момче! Добър акробат ще стане от теб. Но секунда по-късно, осъзнал, че преди малко душата му кажи-речи бе отишла в петите, Евън помисли: всъщност, доколко случайно бе това? На идване стълбището бе съвсем здраво. Усмихна се нервно. Май започваше да откача, като стария Годолфин. Когато излезе на улицата, треперенето почти бе спряло. Постоя три-четири минути пред къщата, за ориентировка.

Докато осъзнае какво става, бе заобиколен от двама полицаи.

— Документите ви — подкани го единият.

Евън се опомни, машинално запротестира.

— Такива са заповедите ни, cavaliere[1].

Евън долови лека нотка на неуважение в произнасянето на „cavaliere“. Извади паспорта си; когато прочетоха името му, полицаите кимнаха едновременно.

— Бихте ли ми казали… — започна Евън.

За съжаление не можели да му дадат никаква информация. Трябвало да ги придружи.

— Настоявам да говоря с британския генерален консул.

— Но cavaliere, откъде да знаем, че сте англичанин? Има вероятност този паспорт да е фалшив. Вие може да сте от всяка страна, която си пожелаете. Дори от такава, за която изобщо не сме чували.

Тръпки полазиха по врата му. Внезапно му хрумна безумната мисъл, че те имат предвид Вийсю.

— На ваше разположение съм, ако началниците ви успеят да ми дадат задоволително обяснение — заяви той.

— Разбира се, cavaliere. — Пресякоха площада и отидоха до чакащия ги зад ъгъла файтон. Един от полицаите любезно освободи Евън от чадъра му и започна внимателно да го разглежда. — Avanti[2] — викна другият и файтонът полетя с пълна сила по „Борго ди Греки“.

[1] Cavaliere (итал.) — господин, кавалер, придружител. ↑

[2] Avanti (итал.) — карай, давай, напред. ↑

V

По-рано същия ден, във венесуелското консулство бе настъпила истинска бъркотия. По обед с ежедневната дипломатическа поща бе пристигнало шифровано съобщение от Рим, което ги предупреждаваше за внезапно нарастване на революционното брожение около Флоренция. Местната агентура вече бе доложила, че през последните няколко дни в района около консулството е бил забелязан да се прокрадва висок, тайнствен човек с широкопола шапка.

— Проявете благоразумие — призова вицеконсулът Салазар. — В най-лошия случай можем да очакваме две-три демонстрации. Какво ще сполучат да направят? Да строшат няколко прозореца, да изпотъпчат градината.

— Бомби! — извика шефът му, Ратон. — Разрушения, грабежи, изнасилвания, хаос. Могат да ни превземат, да организират държавен преврат, да установят хунта. Къде ще открият по-подходящо място? В тази страна помнят Гарибалди. Я вижте какво става в Уругвай[1]. Ще намерят много съюзници. Колко души сме тук? Вие, аз, оня кретен секретарят и приходящата чистачка.

— Успокойте се, драги Ратон — каза вицеконсулът, докато издърпваше чекмеджето на бюрото и вадеше бутилка вино ’Руфина’. — Въпросният исполин с ветреещата се шапка вероятно е някой от нашите хора, изпратен от Каракас да ни наглежда. — Наля вино в две водни чаши и подаде едната на Ратон. — Освен това в съобщението от Рим не пишеше нищо определено. Дори не бе споменато за тази загадъчна личност.

— Той подготвя нещо — обяви Ратон, отпивайки с примляскване от виното. — Осведомих се за него. Известно ми е неговото име и че действията му са незаконни и съмнителни. Знаете ли как го наричат? — Той направи драматична пауза. — „Гаучото“.

— Гаучосите са в Аржентина — отбеляза успокоително Салазар. — А името навярно е изопачение от френското gauche[2]. Може би е левак.

— Изглежда ще трябва да разчитаме само на това — упорито изръмжа Ратон. — Все пак той е от нашия континент, нали?

— Какво смятате да направите? — с въздишка попита Салазар.

— Да осигуря помощ от тукашната държавна полиция. Има ли друг начин на действие?

— Първо, могат да възникнат международни усложнения — отвърна Салазар, наливайки отново в чашите. — И съответно да бъде повдигнат въпроса за юрисдикцията. От юридическа гледна точка консулството представлява венецуелска територия.

— Ще ги накараме да оградят консулството с жандармерийски кордон — хитро подметна Ратон. — По този начин ще излезе, че потушават размирици на италианска територия.

— Es posibile[3] — сви рамене вицеконсулът. — Но, второ, това вероятно ще доведе до загуба на престиж пред висшестоящите инстанции в Рим, в Каракас. Започнем ли да предприемаме такива сложни предпазни мерки, само заради някаква приумица или най-елементарно подозрение, лесно можем да станем за смях.

— Приумица, значи! — кресна Ратон. — Та нали съм виждал тази зловеща личност със собствените си очи! — Единият край на мустаците му бе напоен с вино. Ядосано го изстиска. — Замислят нещо — продължи той, — нещо по-сериозно от обикновен метеж, надвишаващо мащабите на една отделна страна. Италианското министерство на външните работи ни наблюдава. Естествено, не мога да си позволя да бъда недискретен, но аз съм в кариерата много по-отдавна от вас, Салазар, и ще ви кажа: докато бъде оправена тази работа, ще имаме много повече поводи за тревоги, отколкото изпотъпканата градина.

— Разбира се, щом вече ми нямате доверие… — докачливо въздъхна Салазар.

— Не говорете така. Може би там, в Рим, не знаят. Ще научите всичко, когато му дойде времето. И то много скоро… — загадъчно добави Ратон.

— Ако засягаше само вас, бих казал, добре: повикайте италианците. Повикайте англичаните и немците даже, все ми е едно. Обаче, ако вашият славен преврат не бъде извършен, това ще усложни и моето положение.

— И тогава онзи идиот секретарят може да поеме службите и на двама ни — изкиска се Ратон.

— Интересно, какъв ли генерален консул ще излезе от него? — замислено промърмори Салазар, който изобщо не бе успокоен от това подмятане.

— Аз все още съм ваш началник — изръмжа Ратон.

— Добре тогава, ваше превъзходителство — отчаяно разпервайки ръце. — Очаквам вашите заповеди.

— Свържете се веднага с държавната полиция. Опишете положението, наблегнете на неотложността. Поискайте консултация, колкото е възможно по-скоро. Което означава преди залез-слънце.

— Това ли е всичко?

— Можете да ги помолите да арестуват този Гаучо.

Салазар не отвърна. Ратон изгледа свирепо бутилката „Руфина“, обърна се и излезе. Салазар замислено гризеше края на перодръжката. Беше пладне. Отправи поглед през прозореца към отсрещната страна на улицата, където бе галерия Уфици. Забеляза, че над Арно заоблачава. Може би щеше да вали.

Чак в галерия Уфици застигнаха Гаучото, който, почти излегнат на една стена в Зала Лоренцо ди Монако, се усмихваше злобно към „Раждането на Венера“. Тя бе стъпила в нещо наподобяващо половинка на мида; закръглена и руса, и на Гаучото, който беше tedesco[4] по дух, това му харесваше. Но той не разбираше какво става в другите части на картината. Изглежда имаше някакво прение дали тя трябва да бъде гола или облечена: от лявата й страна дама с изцъклен поглед и крушовидно телосложение напираше да я заметне с пъстро одеяло, отдясно ядосан крилат младеж опитваше да издуха одеялото, а едно полуголо момиче се бе увило около него, вероятно с намерението да го примами обратно в леглото. Докато тази странна групичка спореше, Венера се бе втренчила Бог знае накъде, прикривайки своите прелести с дълги разпуснати коси. Като че ли всички гледаха в различни посоки. Озадачаваща картина. Гаучото нямаше представа за какво му е дотрябвала на синьор Мантиса, но това не бе негова работа. Почеса глава под широкополата шапка, обърна се с търпеливо-спокойна усмивка и видя четирима жандармеристи, които влязоха в галерията и тръгнаха към него. Първата му мисъл бе да побегне, втората — да скочи през някой прозорец. Но бе запознат с терена и почти веднага възпря двата порива.

— Той е — обяви един от жандармеристите. — Avanti![5]

Гаучото остана на място, само накриви шапка и отпусна юмруци върху бедрата си. Заобиколиха го и един брадат лейтенант му съобщи, че трябва да го арестуват. Неприятно, разбира се, но след няколко дни положително ще го освободят. Лейтенантът го посъветва да не предизвиква безредици.

— Мога да ви натръшкам и четиримата — отбеляза Гаучото. Мозъкът му задействува на пълни обороти, планираше тактики, изчисляваше ъгли на флангови огън. Нима il gran signore[6] Мантиса е направил някаква особено груба грешка и са го арестували? Имало ли е оплакване от венецуелското консулство? Трябва да запази спокойствие и да не признава нищо, докато не разбере какво е положението. Поведоха го край „Ritratti diversi“; после през два къси пасажа вдясно и навлязоха в дълъг коридор. Не помнеше да го бе виждал на картата на Мантиса. — Къде извежда този коридор?

— Над Понте Векио[7], до Галерия Пити — отвърна лейтенантът. — За туристите е. Ние няма да ходим чак дотам.

Идеален път за бягство. Какъв идиот е Мантиса! Но по средата на моста те излязоха от него и пристъпиха в задната стая на една тютюнопродавница. Изглежда този изход бе добре познат на полицаите; неприятно. Обаче, за какво е цялата тази потайност? Никоя градска управа досега не е била толкова предпазлива. Това, следователно, трябва да е свързано с Венецуела. На улицата ги чакаше закрито ландо, черно. Блъснаха го вътре и потеглиха към десния бряг. Ясно му бе, че няма да тръгнат направо към местоназначението. Така и стана: след като преминаха моста, кочияшът започна да кара в зигзаг, направи два-три големи кръга, няколко пъти се връщаше по едни и същи улици. Настанен удобно, Гаучото, изкрънка една цигара от лейтенанта и започна да обмисля положението. Ако са венецуелците, значи е загазил. Бе дошъл във Флоренция специално за да организира венецуелската колония, която бе съсредоточена в североизточната част на града, близо до „Виа Кавур“. Те бяха само няколкостотин: не общуваха с други хора, работеха в цигарената фабрика или на Mercato Centrale[8] или като лавкаджии в Четвърти Армейски корпус, чиито съоръжения бяха наблизо. За два месеца Гаучото ги бе разпределил в няколко военизирани формирования, под колективното название Figli di Machiavelli[9]. Не че кой знае колко обичаха да бъдат командвани; нито бяха особено либерални или националисти, в политическия смисъл на думата; просто от време на време им доставяше удоволствие да повилнеят и ако военната организация и покровителството на Макиавели можеха да ускорят нещата, толкова по-добре. Гаучото вече два месеца им обещаваше метеж и размирици, но още не бе настъпило подходящо време: в Каракас бе спокойно, само няколко незначителни престрелки в джунглите. Той очакваше някакъв сериозен инцидент, подтик, на който да реагира със съкрушителен сразяващ ответен удар отвъд Атлантическия океан. Все пак, бяха изминали само две години от уреждането на граничния спор с Британска Гвиана, заради който Англия и Съединените Щати почти бяха стигнали до война. Неговите агенти в Каракас непрекъснато го уверяваха, че подготвят мястото на действие, въоръжават хората, дават подкупи, въпрос на време е само. Очевидно нещо се е случило, иначе защо им е го арестуват? Трябва да измисли някакъв начин да предаде съобщение на своя лейтенант Куернакаброн. Обичайната им явка бе в бирария Шайсфогъл, на „Пиаца Виторио Емануеле“. Ами синьор Мантиса и неговия Ботичели? За съжаление това ще остане за някоя друга вечер…

Ах, какъв е идиот!

Нали венесуелското консулство е само на около петдесетина метра от Уфици? Ако започне демонстрация, полицаите ще имат достатъчно работа; дори няма да чуят експлозията на бомбата. Маневра за отвличане на вниманието! Мантиса, Чезаре и дебелият блондин ще се измъкнат невредими. Дори може да ги придружи до мястото на срещата, под моста: няма да бъде благоразумно той самият, като подстрекател, да остава много дълго на сцената на размириците.

Разбира се, всичко това е при условие, че ще може да отхвърли обвиненията, които полицията ще опита да му натресе, или, ако не успее да ги заблуди, да избяга. Но най-важното сега е да влезе във връзка с Куернакаброн. Усети, че ландото почва да забавя ход. Един от полицаите извади копринена кърпичка, сгъна я веднъж, още веднъж, и завърза очите на Гаучото. Колата подскочи два-три пъти и спря. Лейтенантът го хвана за ръката и го поведе през двор, минаха през портал и след няколко завоя се спуснаха по стълби.

— Тук — нареди лейтенантът.

— Мога ли да помоля за една услуга? — обърна се към него Гаучото. — Днес изпих доста вино, а не успях да… С други думи, ако ще трябва да отговарям любезно и откровено на въпросите ви, ще ми бъде по-спокойно, ако…

— Добре — изръмжа лейтенантът. — Анджело, наглеждай го.

Гаучото се усмихна благодарно. Тръгна бавно по коридора след Анджело, който му отвори вратата.

— Ще имаш ли нещо против, ако сваля това? — попита той. — Все пак, un gabinetto e’ un gabinetto[10].

— Така е — отвърна полицаят. — И прозорците са матирани. Влизай.

— Mille gracie[11]. — Гаучото свали превръзката от очите си и с изненада установи, че стои насред луксозна тоалетна. Даже имаше отделни кабинки. Само американците и англичаните са толкова придирчиви към водопроводните инсталации. А в коридора отвън, бе усетил миризма на хартия, мастило и червен восък; консулство, разбира се. Резиденциите на американския и британския консул бяха на „Виа Торнабуони“ и той вече знаеше, че се намира на около три пресечки западно от „Пиаца Виторио Емануеле“. Шайсфогъл бе почти на един хвърлей разстояние.

— Побързай — подкани го Анджело.

— Ти какво, ще гледаш ли? — възмутено попита Гаучото. — Не мога ли да остана за малко сам? Все още съм гражданин на Флоренция. Това е било република някога. — Без да чака отговор, влезе в една кабинка и затвори вратата. — Как смяташ, че ще избягам? — весело подвикна отвътре. — Мислиш, че заедно с водата ще изтека в Арно? — Докато уринираше, свали вратовръзката и яката на ризата, бързо написа съобщение до Куернакаброн върху вътрешната страна на яката, каза си, че понякога има полза не само от лъва, но и от лисицата, върна вратовръзката, яката и превръзката за очите по местата им и излезе.

— Значи реши пак да я сложиш — подметна Анджело.

— Пробвам дали ми е точен мерникът. — Двамата се засмяха. Лейтенантът бе наредил останалите полицаи пред вратата на тоалетната. „Този човек определено е лишен от всякакво великодушие“, мислеше Гаучото, докато го побутваха обратно по коридора.

Скоро го въведоха в персонален кабинет и го настаниха на твърд дървен стол.

— Свалете му превръзката от очите — заповяда глас с английски акцент. Съсухрен, леко плешив мъж премигваше срещу него от другата страна на бюрото. — Вие сте Гаучото.

— Ако искате, можем да говорим на английски — предложи Гаучото.

Трима от полицаите бяха излезли. Лейтенантът и двама цивилни, които приличаха на правителствени полицаи, стояха подредени до стените.

— Схватлив сте — отбеляза плешивият.

Гаучото реши поне да си придаде честен вид. Изглежда всички inglesi[12], които познаваше, фетишизираха крикета.

— Да — потвърди той. — Достатъчно, за да съобразя кое е това място, ваше превъзходителство.

— Аз не съм генералният консул — с тъжна усмивка го коригира плешивият. — Генерален консул е майор Пърси Чапман, но в момента той е зает с други дела.

— Тогава смятам, че вие сте от английското Външно министерство — опита да налучка Гаучото. — Сътрудничите с италианската полиция.

— Може би. Тъй като вие очевидно сте посветен в тази работа, предполагам знаете защо са ви довели тук.

Неочаквано възможността да бъде постигнато лично споразумение с този човек започна да изглежда допустима. Той кимна.

— И ще говорим откровено.

Гаучото отново кимна, с усмивка.

— Тогава, хайде като начало да ми разкажете всичко, което ви е известно за Вийсю — подхвана плешивият.

Гаучото озадачено подръпна ухото си. Все пак, изглежда, предположението му бе погрешно.

— Имате предвид Венесуела?

— Мисля, споразумяхме се да не го усукваме. Казах Вийсю.

Внезапно Гаучото изпита страх, за първи път от джунглата насам. И отговори с наглост, която дори на него самия му прозвуча фалшиво:

— Нищо не знам за Вийсю.

— Добре — въздъхна плешивият. Известно време подреждаше книжата по бюрото. — Тогава да се заемем с отвратителните подробности по разпита. — Направи знак на тримата полицаи, които прекрачиха бързо в триъгълник около Гаучото.

[1] Вероятно консулът има предвид революцията от 1897 г., която завършва с убийството на президента на страната. ↑

[2] Gauche (фр.) — ляв, ляво, несръчен, непохватен, (левак). ↑

[3] Es posible (исп.) — възможно е, може, става. ↑

[4] Tedesco (итал.) — немец, немски, тевтонец, тевтонски. ↑

[5] Avanti (итал.) — хайде, напред. ↑

[6] il gran signore (итал.) — великият господин. ↑

[7] Ponte Vecchio (итал.) — Стария Мост ↑

[8] Mercato Centrale (итал.) — централен пазар. ↑

[9] Figli di Machiavelli (итал.) — синовете на Макиавели ↑

[10] un gabinetto e’ un gabinetto (итал.) — намираме се в тоалетна. ↑

[11] Mille gracie (итал.) — хиляди благодарности, много благодаря. ↑

[12] Inglesi (итал.) — англичани. ↑

VI

Когато старият Годолфин се разбуди, прозорецът бе облян от червен залез. Минаха цели две минути, докато осъзнае къде е. Очите му пробягнаха от потъмняващия таван към провесената върху вратата на гардероба рокля на цветя с бухнали рамена, по безпорядъка от бурканчета, четчици и шишенца върху тоалетката, и тогава схвана, че това е стаята на момичето, на Виктория. Бе го довела тук, за да почине малко. Седна на леглото и заоглежда нервно стаята. Знаеше, че е в хотел „Савой“, в източната част на „Пиаца Виторио Емануеле“. Но къде бе отишла тя? Бе казала, че ще остане да го наглежда, за да не му се случи нещо лошо. А сега бе изчезнала. Погледна часовника си, извръщайки циферблата така, че да улови отслабващата слънчева светлина. Бе спал само около час. Тя не бе губила много време, за да излезе. Годолфин стана, отиде до прозореца и загледа втренчено през площада към залязващото слънце. Хрумна му, че тя, все пак, може да е един от враговете. Разярено се обърна, прекоси стаята, завъртя топката на вратата. Бе заключена. По дяволите слабостта, по дяволите този натрапчив импулс да откровеничи с първия случайно срещнат човек! Усещаше как предателството напира като вълна около него, обгръща го отвсякъде, готово да дави, да унищожава. Бе тръгнал за изповедалня, а в края на краищата, вместо това се бе озовал в таен затвор. Бързо отиде до тоалетката, да потърси нещо, с което да отвори вратата, и там откри бележка, четливо написана на парфюмирана хартия за писма:

Ако цените вашето благополучие толкова, колкото го ценя аз, моля ви, не правете опити да излезете. Искам да разберете, че ви вярвам и желая да ви помогна в ужасното ви затруднение. Отивам да осведомя британското консулство за това, което ми разказахте. И преди съм имала лични контакти с тях; знам, че хората от британското Външно министерство са много компетентни и дискретни. Ще се върна привечер.

Смачка бележката в шепа, запрати я в другия край на стаята. Дори да погледне по християнски на това положение, дори да допусне, че тя е добронамерена и не е в съюз с онези, които наблюдават кафенетата, ако момичето информира Чапман, ще бъде фатална грешка. Годолфин не можеше да си позволи от Външното министерство да узнаят тази история. Седна на леглото, провесил глава, здраво стиснал ръце между колената. Разкаяние и вцепенено безсилие: високомерно кацнали върху пагоните му, като ангели пазители, вече петнайсет години те бяха неговите весели приятели.

— Не бе моя вината — гласно възрази той на празната стая, сякаш дантелите, седефените четчици, фините материи и изящните шишенца с парфюми щяха някак да проговорят и да го наобиколят. — Не бе предвидено да се върна жив от онези планини. Онзи нещастен строителен инженер изчезна безследно от очите на хората; Пайк-Лийминг е безнадеждно болен и лежи безчувствен в някакъв приют в Уелс; а Хю Годолфин… — Скочи от леглото, отиде до тоалетката, загледа втренчено лицето си в огледалото. — Той скоро ще дойде. — На масата лежеше купчинка американено платно, до него ножица. Момичето изглежда имаше сериозно намерение да става дамска модистка (честно му бе разказала своето минало, подтиквана не толкова от неговото изповедално душевно състояние, а от желанието да му даде някакъв знак, който да подготви пътя към взаимно доверие. Не бе шокиран, че тя му бе разкрила любовната си връзка с Гудфелоу в Кайро. Жалко: това изглежда бе формирало у нея какви ли не различни чудновати и романтични представи за шпионажа.) Взе ножицата, повъртя я в ръце. Бе дълга и блестяща. Леко вълнистите остриета биха могли да направят неприятна рана. Вдигна очи с любопитен поглед към своето отражение. То бе печално усмихнато. — Не — високо произнесе старият Годолфин. — Още не.

Само за половин минута отвори вратата с ножицата. Два етажа надолу по задното стълбище, навън през служебния вход, и стъпи на „Виа Тосиги“, една пресечка северно от „Пиаца Виторио Емануеле“. Тръгна на изток, по-далеч от центъра на града. Трябва да напусне Флоренция. Както и да излезе от тази ситуация, ще се наложи да подаде оставка и отсега нататък да поминува като беглец, временен обитател на пансиони, жител на един полулегален свят. Крачейки в полумрака, той виждаше своята съдба вече завършена, предопределена, неизбежна. Колкото и да променя маршрута, да се отклонява от него и да хитрува, той ще стои на едно място, докато коварният риф ще приближава все по-застрашително с всяко изменение на курса.

Зави надясно и пое към катедралата Дуомо[1]. Туристи обикаляха безцелно, файтони трополяха по улицата. Той се чувствуваше изолиран от едно човешко общество — дори от една обикновена човечност, — което доскоро бе възприемал само като лицемерно понятие, често използувано от либералите в техните речи. Наблюдаваше зяпащите Камбанарията на Джото туристи, оглеждаше ги спокойно и без напрежение, любопитно и незаангажирано. Учудваше го този туристически феномен: какво ги тласкаше всяка година и на все по-многобройни тълпи към агенцията „Томас Кук & Сие“, да позволяват да бъдат подмамвани към малариите и треските на Кампаня, мръсотията на Леванта, отвратителната храна в Гърция? Да се завръща на „Лъдгейт Съркъс“[2] — погалил кожата на всеки иностранен град — в унилия край на всеки сезон, като скитник или Дон Жуан на всички градове, но вече неспособен да говори за сърцето на която и да е любовница, защото това би означавало, че ще трябва да престане да попълва онзи безкраен Списък, онзи non picciol’ libro[3]. Беше ли морално задължен да премълчи за Вийсю пред любителите на кожи, дори да не им даде възможност да заподозрат самоубийствения факт, че под блестящата външна обвивка на всяка чужда страна е скрито безмилостното острие на истината и че при всички случаи — даже и когато става дума за Англия — това е същата истина, която може да бъде изразена с еднакви думи? Годолфин бе живял с мисълта за това още от онзи юни и безразсъдния поход към полюса, и сега бе в състояние да я контролира или приглушава, когато пожелае. Но човешките същества — спрямо които той, блудният син, бе прегрешил и от които не можеше да очаква бъдещо опрощение, — онези четири дебели учителки, тихичко хленчещи една на друга край южния портал на Дуомо, онзи франт с меланжов костюм и тънко оформени мустачки, забързан, сред изпарения на лаванда, за Бог знае каква среща; имат ли те изобщо представа какви вътрешни сили са необходими за един такъв самоконтрол? Годолфин знаеше, че неговите са почти изчерпани. Тръгна бавно по „Виа дел’Ориволо“, броейки тъмните пространства между уличните лампи, тъй както в миналото бе броил колко пъти трябва да духне, че да угаси всичките свещи за рождения си ден. Тази година, следващата година, някога, никога. В настоящия момент свещите навярно бяха много повече, отколкото би могъл да мечтае; но почти всички бяха смалени до усукани черни угарки и съвсем мъничко бе нужно, за да се превърне празненството във възможно най-кротко мъждукаща заупокойна панихида. Годолфин зави наляво към болницата и медицинското училище, дребничък, прошарен и хвърлящ сянка, която му изглеждаше прекалено голяма.

Стъпки зад него. Минавайки край следващата улична лампа, видя удължените сенки на глави в каски, които подскачаха около неговите все по-бързо крачещи нозе. Полицаи? Малко му оставаше да изпадне в паника: следили са го. Без да намалява ход, той извърна глава да ги погледне, с разперени ръце, като увисналите крила на наплашен кондор. Не можеше да ги различи.

— Трябва да ви разпитаме — измърка от тъмнината глас на италиански.

Неочаквано за самия него, Годолфин живна изведнъж и всичко бе отново както някога, сякаш командуваше взвод дезертьори срещу Махди, нахлуваше в Борнео на китоловна лодка или опитваше да достигне полюса посред зима.

— Вървете по дяволите! — весело подхвърли той. Скочи встрани от осветеното място, където го бяха подмамили и хукна по една тясна, криволичеща странична уличка. Чу отзад стъпки, ругатни, викове „Avanti!“[4]: напуши го смях, но не можеше да си позволи да хаби дъх. След петдесет метра рязко сви в един тесен пасаж, който бе препречен в края с обвита в растения дървена решетка. Сграбчи я, подскочи, запълзя нагоре. Младите бодли на розите деряха ръцете му, крясъците на враговете отекваха все по-близо. Стигна до някакъв балкон, прехвърли парапета, ритна остъклената двойна врата и влезе в спалня, осветена само от една свещ. На кревата лежаха свити мъж и жена, голи и втрещени, застинали неподвижно насред ласките. „Madonna! — изпищя жената. — E il mio marito!“[5] Любовникът изруга и опита да се завре под леглото. Пристъпвайки почти опипом из стаята, Годолфин избухна в смях. Господи, пробягна в главата му съвсем ненавременната мисъл, виждал съм ги и преди. Всичко това съм го виждал преди двайсет години в едно вариете. Отвори вратата, намери стълбището и, след кратко колебание, тръгна нагоре. Несъмнено бе в романтично настроение. Щеше да загази, ако не успееше да избяга по стрехите. Когато стигна покрива, гласовете на преследвачите му крещяха объркано, далеч вляво от него. Разочарован, той все пак мина по два-три покрива, намери външна стълба и слезе на друга улица. Десет минути потичваше в тръс в различни посоки, поемайки дълбоко дъх. Най-после един ярко осветен прозорец привлече вниманието му. Покатери се ловко до него, надникна. Вътре трима мъже обсъждаха тревожно нещо, сред джунгла от оранжерийни цветя, храсти и дървета. Позна един от тях и изненадана усмивка озари лицето му. Наистина Земята е една мъничка планета, чиято преизподня вече съм виждал, помисли той. Почука на прозореца и тихо повика: „Раф“.

Синьор Мантиса вдигна тревожно поглед.

— Minghe[6] — възкликна той, разпознавайки усмихнатото лице на Годолфин. — Старият inglese[7]. Я някой да го пусне вътре.

Зачервен и недоволен, цветарят отвори задната врата. Годолфин влезе бързо, двамата мъже се прегърнаха. Чезаре почеса глава. Цветарят, след като заключи отново вратата, отиде зад една палма.

— Май сме доста далечко от Порт Саид — отбеляза синьор Мантиса.

— О, не. Не чак толкова далеч — отвърна Годолфин.

Това бе дружба неувяхваща, въпреки разстоянията, наложена от скучните паузи на изминалите години на откъснатост един от друг; ново, още по-знаменателно възраждане на онзи миг, безпричинно потвърждение на близостта, възникнала една есенна утрин преди четири години на товарния кей за въглища в самото начало на Суецкия Канал. Годолфин, който, в безупречна парадна униформа се подготвяше за инспекция на своя военен кораб и предприемачът Рафаел Мантиса, който ръководеше разтоварването на флотилията от провизионни лодки, спечелена миналия месец в пиянска игра на бакара в Кан, бяха срещнали погледи и едновременно съзрели един в друг еднакво изгнаничество и прокуда, сходна католическа безнадеждност. Още преди да заговорят, те бяха приятели. Скоро след това излязоха заедно, напиха се, всеки разказа своя живот на другия; участвуваха няколко пъти в побоища с различни хора и май намериха временен подслон в квартала на проститутките отвъд европеизираните булеварди на Порт Саид. Изобщо не бе нужно да говорят глупости за вечна дружба или кръвно братство.

— Какво има, приятелю? — попита синьор Мантиса.

— Помниш ли, веднъж ти разправих за едно място, Вийсю? — започна Годолфин. На сина си, на разследващата Комисия или на Виктория преди няколко часа, той не го бе описал по същия начин. Когато разказваше на Раф, сякаш сравняваше с друг морски вълк своите впечатления за пристанищен град, който и двамата бяха посещавали.

— Пак ли това! — със съчувствена гримаса въздъхна синьор Мантиса.

— Сега си зает. Ще ти разкажа по-късно.

— Не, не е нещо важно. Просто една работа с див рожков.

— Нямам друго дърво — промърмори цветарят Гадрулфи. — От половин час все това му повтарям.

— Опъва се — заплашително изсъска Чезаре. — Иска двеста и петдесет лири.

— За какво надхитряване със закона е нужен този див рожков? — усмихнат попита Годолфин.

Синьор Мантиса без колебание му разясни положението.

— А сега ни трябва второ дърво, което ще оставим, за да го намерят полицаите.

— Значи тази нощ напускаш Флоренция — подсвирна Годолфин.

— Така или иначе, да. С речния шлеп, в полунощ.

— А ще се намери ли място за още един човек?

— Приятелю. — Синьор Мантиса го стисна за бицепсите. — За тебе ли? — Годолфин кимна. — Имаш неприятности. Ще се намери, естествено. Нямаше нужда да питаш. Ако бе дошъл с мен, дори без да казваш нито дума, щях да заколя капитана на шлепа, още щом отвори уста да протестира.

Годолфин с усмивка помисли, че едва сега, за първи път от няколко седмици, започваше малко да се успокоява.

— Нека аз да дам допълнителните петдесет лири — предложи той.

— Не. Не мога да позволя такова…

— Глупости. Къде е този рожков?

Цветарят мигновено прибра парите, отиде тромаво до ъгъла и издърпа иззад гъсталака от папрати едно буре, от което стърчеше дивият рожков.

— Тримата ще можем да го занесем — изломоти Чезаре. — Но къде?

— Понте Векио — отвърна синьор Мантиса. — И после в Шайсфогъл. Помни, Чезаре: непоколебим и обединен фронт. Не трябва да позволяваме на Гаучото да ни сплаши. Вероятно ще стане нужда да използуваме неговата бомба, но ще имаме на разположение и рожковените дръвчета. Лъвът и лисицата!

Наобиколиха от три страни бурето и го вдигнаха. Цветарят им отвори вратата. Отнесоха дървото на двайсетина метра в улицата, където ги чакаше файтон.

— Andiam’[8] — викна синьор Мантиса. Конете потеглиха в тръс.

— След няколко часа имам среща със сина ми, в Шайсфогъл — рече Годолфин. Почти бе забравил, че Евън навярно вече е във Флоренция. — Сметнах, че бирарията ще бъде по-безопасна, отколкото някое кафене. Но може би, все пак, там е рисковано. Полицаите ме следят. Те, а и някои други хора, сигурно наблюдават заведението.

— Смехории — подметна синьор Мантиса и умело взе острия десен завой. — Имай ми доверие. С мен си в безопасност. Ще браня живота ти, докато аз съм жив.

Годолфин не отговори веднага, а после одобрително кимна с глава. Установи, че в момента изпитва почти отчаяно желание да види Евън.

— Ще видиш сина си — увери го синьор Мантиса. — Ще бъде весела семейна среща.

Чезаре отпушваше бутилка вино и пееше стара революционна песен. От Арно бе излязъл вятър, който разбъркваше русата коса на синьор Мантиса. С остро трополене файтонът пое към центъра на града. Тъжната песен на Чезаре скоро заглъхна сред привидната необятност на улицата.

[1] Дуомо — катедрала във Флоренция, строена между 1420 — 1461 г. по проект на италианския архитект, ювелир и скулптор Филипо Брунелески (1377–1446). ↑

[2] Лъдгейт Съркъс — площад в Лондон в източния край на „Флийт Стрийт“. В началото на 1870-те години Джон Мейсън Кук, син и съдружник на Томас Кук, организира преместването на агенцията „Томас Кук & Сие“ в огромна и внушителна сграда на площад „Лъдгейт Съркъс“. Предположението на автора е, че всяко пътуване чрез агенцията „Томас Кук & Сие“ започва и свършва в централния офис на компанията. ↑

[3] non picciol’ libro (итал.) — този предълъг списък. В арията със „списъка“ от операта „Дон Жуан“ от Моцарт, Лепорело (слугата на дон Жуан) запознава доня Елвира с похожденията на своя господар в арията със „списъка“ и отбелязва, че тези любовни завоевания са твърде многобройни — 640 в Италия, 231 в Германия, 100 във Франция, 91 в Турция, а в Испания 1003. ↑

[4] Avanti (итал.) — напред, хайде. ↑

[5] Madonna! E il mio marito! (итал.) — Света Богородице! Това е мъжът ми! ↑

[6] Minghe (итал.) — Проклет да бъда! (Дявол да го вземе!) ↑

[7] inglese (итал.) — англичанин. ↑

[8] Andiam’ (итал.) — Хайде, давай. ↑

VII

Англичанинът, който бе разпитвал Гаучото, се казваше Стенсъл. Малко след залез-слънце, той седеше вглъбен в дълбоко кожено кресло в кабинета на майор Чапман. Нашарената му с резки от зъби алжирска лула от корен на изтравниче бе угаснала незабелязано в пепелника до него. В лявата ръка той държеше дузина дървени перодръжки, в които съвсем наскоро бяха поставени блестящи нови перца. С дясната ръка хвърляше методично перодръжките, като стрели, в закачената на отсрещната стена голяма фотография на настоящия Външен министър[1]. Засега бе улучил само веднъж, в средата на министерското чело. В резултат, началникът му приличаше на благоразположен еднорог, което бе забавно, обаче едва ли подобряваше Положението. А в момента Положението бе просто ужасно. Нещо повече, то изглеждаше безвъзвратно изтървано.

Вратата внезапно отскочи с трясък и в стаята връхлетя висок, рано посивял мъж.

— Открили са го — не особено въодушевено съобщи той.

Стенсъл вдигна скептично очи, с готова за хвърляне перодръжка в ръка.

— Стария ли?

— В хотел „Савой“. Едно момиче, млада англичанка. Заключила го е. Току-що ни каза. Влезе и ни го извести, напълно спокойно…

— Тогава, иди да провериш — прекъсна го Стенсъл. — Въпреки че той сигурно вече е избягал.

— Не искаш ли да я видиш?

— Красива ли е?

— Доста.

— В такъв случай, не. Обстановката и без това е достатъчно усложнена, ако разбираш какво имам предвид. Оставям я на теб, Демиволт.

— Браво, Сидни. Докрай посветен на дълга. Свети Георги и никаква пощада! Я виж ти! Добре. Тогава аз тръгвам. И да не кажеш после, че не съм ти дал възможност да избираш пръв.

— Държиш се като хористче — с усмивка констатира Стенсъл. — Може би ще я видя по-късно. Когато ти приключиш.

— От това Положението става малко по-леко поносимо — отбеляза Демиволт с тъжна усмивка. И унило затътри крака навън.

Стенсъл проскърца със зъби. О, Положението! Проклетото Положение! В по-философски моменти той се бе питал за тази абстрактна категория Положението, за неговата идея, за подробностите от неговия механизъм. Помнеше случаи, когато всички служители на дадени посолства побесняваха и хукваха из улиците, дърдорейки несвързано, вследствие на сблъсъка с Положение, което упорито отказваше да се изясни, независимо кой и от какъв ъгъл го разглеждаше. Имаше един приятел още от училище, Къвс. Двамата заедно бяха започнали дипломатическа служба, рамо до рамо напредваха в кариерата. До миналата година, когато настъпи кризата във Фашода и една ранна утрин откриха Къвс по гети и тропически шлем да обикаля из Пикадили, опитвайки да вербува доброволци за нахлуване във Франция. Бе възникнала и неясната идея да реквизират презокеански лайнер на фирмата „Кюнард“[2]. До момента, когато го хванаха, той бе успял да накара няколко улични търговци, един вариететен комик и две проститутки да положат клетва. С болка си припомни Стенсъл, че всички те пееха „Напред, воини Христови“ в различни тоналности и ритми.

Отдавна бе установил, че в живота изобщо няма Положение, което да е обективно действително: то съществува само в съзнанията на онези, които в определен момент случайно са били намесени в него. Тъй като въпросните няколко съзнания имат склонността да образуват по-скоро хибриден, отколкото хомогенен общ сбор или цялост, за индивидуалния наблюдател, — чиито очи рефлективно възприемат света само като триизмерен, — по силата на логиката, за него Положението би трябвало да има формата на четириизмерна диаграма. Следователно, успехът или провалът на който и да е дипломатически демарш трябва да варира в пряко съответствие с постигнатата от осъществяващия го екип степен на хармония. Това бе довело до почти маниакалния уклон към колективна работа, вдъхновил неговите колеги да го прекоросат „Соло“ Сидни, изхождайки от предположението, че той се чувствуваше най-добре, когато работеше самостоятелно, малко по-напред от редиците на хористите. Но теорията бе добре изпипана и Стенсъл много я харесваше. Единственото утешение, което получаваше от настоящия хаос, бе, че неговата теория можеше да го обясни. Отгледан от две лели, сектантки, той бе придобил англосаксонската склонност да групира северен/протестантски/мисловен против средиземноморски/римокатолически/нелогичен. Бе пристигнал във Флоренция с дълбоко вкоренена, предимно подсъзнателна неприязън към всичко италианско и последвалото поведение на неговите местни колеги от тайната полиция бе затвърдило тази антипатия. Що за Положение би могъл да очаква човек от такъв разнороден и съставен от простаци екип?

Например случаят с младия англичанин: Годолфин, с псевдоним Гадрулфи. Италианците твърдяха, че след едночасов разпит не успели да изтръгнат нищо от него за баща му, флотския офицер. Обаче, когато най-после доведоха младежа в Британското консулство, първото нещо, което направи той, бе да поиска помощ от Стенсъл, за да открие стария Годолфин. Бе проявил готовност да отговаря на всички въпроси за Вийсю (въпреки че, общо взето, само бе потвърдил вече притежаваната от Външно министерство информация); доброволно бе споменал за срещата в десет часа в Шайсфогъл; изобщо бе демонстрирал искреното безпокойство и объркване, типично за всеки английски турист, сблъскал се със събитие, което не е описано в неговия пътеводител „Бедекер“ или е извън компетенциите на агенцията „Томас Кук & Сие“. А това просто не съвпадаше с представата, която си бе създал Стенсъл за бащата и сина, като за хитри професионалисти. Техните работодатели, които и да са (Шайсфогъл е немска бирария и това вероятно е знаменателно, особено ако бъде свързано с Италия, като членка на Dreibund[3]), не биха насърчавали подобна наивност. Тази операция е твърде значителна, твърде сериозна, за да бъде провеждана от хора, които не са най-добрите специалисти в бранша.

Отделът водеше досие на стария Годолфин от 1884 година, когато проучвателната експедиция била почти напълно унищожена. В него названието Вийсю се срещаше само веднъж, в таен меморандум до министъра на отбраната, представляващ резюме от показанията на Годолфин. Но преди седмица италианското посолство в Лондон бе препратило копие от една телеграма, която цензорът от Флоренция, информирайки своевременно държавната полиция, бе пуснал да мине свободно. От италианското посолство не бяха приложили никакво обяснение, освен небрежно надраскана върху копието бележка: „Това може да ви заинтересува. Сътрудничеството ни е взаимноизгодно.“ Подписана от италианския посланик. Виждайки, че досието за Вийсю е възобновено, началникът на Стенсъл наредил на оперативните работници в Довил и Флоренция да наблюдават внимателно бащата и сина. Започнали да отправят запитвания в Географското дружество. Тъй като оригиналът неизвестно как бе изчезнал, млади изследователи захванаха да сглобяват текста на Годолфиновите показания от времето на събитията, провеждайки беседи с всички налични членове на първоначалната анкетна комисия. Началникът бе озадачен от нешифрованата телеграма; но това само бе затвърдило убеждението на Стенсъл, че Отделът се е сблъскал с двама ветерани. Според него такава арогантност и самоувереност дразнеше и предизвикваше омраза, но същевременно и силно възхищение. Само един истински спортсмен може да си позволи безразсъдния жест да не използува шифър.

Вратата проскърца колебливо.

— Господин Стенсъл.

— Да, Мофит. Направи ли каквото ти наредих?

— Те са заедно. Не е моя работа да питам защо, нали?

— Браво. Остави ги около час заедно. После ще освободим младия Гадрулфи. Кажи му, че всъщност няма за какво да го задържаме, съжаляваме за безпокойството, до скоро виждане, a rivederci[4]. Ти знаеш.

— И след това ще го проследим. Играта започва, ха, ха.

— О, той ще тръгне към Шайсфогъл. Посъветвахме го да отиде на срещата и независимо дали е честен или не, той ще се види със стария. Поне ако играе своята игра така, както ние смятаме, че я играе.

— А Гаучото?

— Дай му един час. После, ако иска да избяга, остави го.

— Това е рисковано, господин Стенсъл.

— Достатъчно, Мофит. Връщай се в агитката.

— Ти-ри-ри-бум-ди-да — подхвана Мофит и излезе с танцова стъпка.

Стенсъл въздъхна, приведе се напред и поднови играта със стреличките. След минута, второ попадение, на пет сантиметра от първото, преобрази министъра в козел с несиметрично разположени рога. Стенсъл проскърца със зъби.

— Когато момичето дойде, този дърт копелдак вече ще прилича на таралеж — промърмори той.

През две килии вилнееше шумна игра „познай колко пръста“. Отвън, някъде зад прозореца, момиче пееше за своя любим, загинал в далечни земи, защитавайки родината.

— Тя сигурно пее за туристите — мрачно възропта Гаучото. — Никой вече не пее във Флоренция. И никой не е пял. Освен понякога венесуелските приятели, знаеш, разправих ти за тях. Но те пеят маршове, които укрепват духа.

— Може би вече няма да имаш венесуелски приятели — отбеляза Евън, застанал до вратата на килията, с опряно в решетките чело. — Сигурно са ги обградили до един и изблъскали в морето.

— Млад си още — с въздишка пристъпи Гаучото и съчувствено прегърна Евън. — Знам какво е станало. Те действат така: атакуват духа на човека. А ти пак ще видиш баща си. Аз ще видя моите приятели. Тази вечер. Ще организираме най-прекрасния festa[5], което този град е виждал, от изгарянето на Савонарола[6] насам.

Евън безнадеждно огледа тясната килия, дебелите решетки.

— Казаха, че може би скоро ще ме пуснат. Но за теб перспективите да направиш нещо тази вечер са нищожни. Освен да будуваш.

— Мисля, че и мен ще пуснат — изсмя се Гаучото. — Нищо не съм им разкрил. Познати са ми техните методи. Те са глупави и лесно могат да бъдат надхитрени.

— Глупави ли! — яростно сграбчи решетките Евън. — Не само глупави, но и побъркани. Неграмотни. Някой смахнат чиновник е записал погрешно името ми като Гадрулфи и сега отказват да ме наричат другояче. Това било псевдоним, според тях. Нали в досието ми пише Гадрулфи? Нали го има там, черно на бяло?

— За тях идеите са нещо ново. Хрумне ли им някоя идея, внушат ли си, че тя е може би ценна, изобщо не помислят да я изоставят.

— О, ако това бе всичко! Обаче на някой от шефовете му е текнало, че Вийсю е закодирано название на Венесуела. Или това или пък същият проклет чиновник, или брат му, който изобщо не е запознат с правописа.

— И мен питаха за Вийсю — замислено промълви Гаучото. — Но какво да им кажа? Този път наистина нищо не знаех. Англичаните смятат, че е нещо важно.

— Но не казват защо. Само подхвърлят тайнствени намеци. Очевидно немците имат пръст тук. Антарктика е замесена по някакъв начин. Казват, че само след месец целият свят ще бъде хвърлен в апокалипсис. И мислят, че аз също съм забъркан. И ти. Иначе защо ще ни затварят заедно в една килия, ако и без това смятат да ни пуснат? Където и да отидем, ще ни следят. Попаднали сме в самия център на един грандиозен заговор, а изобщо нямаме понятие какво става.

— Предполагам, не си приел думите им за истина. Дипломатите винаги говорят така. Те непрекъснато живеят на ръба на една или друга пропаст. Ако няма криза, сън не ги хваща.

— Но аз им вярвам — спокойно заяви Евън, обръщайки се към своя съкилийник. — Ще ти разкажа за баща ми. Той обикновено сядаше в стаята ми, преди да заспя, и разправяше истории за това Вийсю. За паякообразните маймуни, за първото видяно от него човешко жертвоприношение, за реките, където рибите са ту в преливащи се цветове, ту огнено червени и когато влезеш да се изкъпеш, те кръжат около теб и танцуват, изпълнявайки някакъв сложен ритуал, за да те защитят от злото. За градовете, вътре в самите кратери на вулканите, които през век изригват и превръщат всичко в пламтящ ад, но въпреки това хората продължават да живеят в тях. За синеликите мъже по хълмовете и жените в долините, които неизменно раждат по три близнаци. За обединените в гилдии просяци, които прекарват летата във весели празненства и забавления.

— И ти си бил дете, знаеш. Настъпва часът на раздялата, моментът, когато момчето вижда потвърдено изпитваното от известно време подозрение, че баща му не е бог, дори не е оракул. То разбира, че няма вече право на такава вяра. И, в края на краищата, Вийсю става история, разказвана преди сън или приказка, а момчето се превръща в по-висша разновидност на своя простосмъртен баща.

— Мислех, че капитан Хю е побъркан; собственоръчно бих подписал документите за затварянето му в лудницата. Обаче на „Пиаца де ла Синьория“ №5 насмалко не загинах в нещо, което не би могло да е случайност, каприз на неодушевения свят; и оттогава насам видях две правителства, доведени до умопомрачение от тази вълшебна приказка или фиксидея, за която предполагах, че е завладяла единствено моя баща. Той е просто обикновен човек и самият този факт (който някога бе превърнал в лъжа Вийсю и детската ми любов към него), като че ли сега ми доказваше тяхната истинност, разкриваше, че все пак те през цялото време са били действителни, реално съществуващи. Защото италианците и англичаните в консулствата и даже онзи неграмотен чиновник, всички те са живи същества. Безпокойството им е същото, като на баща ми, то скоро ще стане и мое, а навярно след няколко седмици ще се превърне в тревога на всички хора, населяващи един свят, който никой от нас не иска да види пламнал в унищожение. Наречи го един вид общност, желанието да оцелеем по някакъв начин на тази планета, която, Бог ни е свидетел, никой от нас не харесва особено много. Но тя е нашата планета и ние, все пак, живеем на нея.

Гаучото не отговори. Отиде до прозореца и застана втренчен навън. Сега момичето пееше за войник, на другия край на света, далеч от дом и годеница. Откъм коридора долитаха викове: „Cinque, tre, otto, brrrr!“[7] Скоро Гаучото вдигна ръце към шията си, свали яката. Върна се при Евън.

— Ако те пуснат навреме, за да видиш баща си, в Шайсфогъл ще бъде и един мой приятел. Казва се Куернакаброн. Там всички го знаят. Ще ми направиш голяма услуга, ако му занесеш това съобщение.

Евън взе яката и разсеяно я пъхна в джоба си. Хрумна му нещо.

— Но те ще забележат, че яката ти я няма.

Гаучото се изхили, съблече ризата и я захвърли под леглото.

— Ще им кажа, че ми е топло. Благодаря за напомнянето. Трудно ми е да мисля като лисица.

— Как предлагаш да се измъкнем?

— Много просто. Когато тъмничарят дойде, за да те пусне, ще го претрепем, ще вземем ключовете и с юмруци ще си пробием път към свободата.

— Да занеса ли съобщението, ако избягаме и двамата?

— Si[8]. Първо трябва да изтичам до „Виа Кавур“. В Шайсфогъл ще отида по-късно, да видя там някои мои сподвижници, по друга работа. Un gran colpo[9], ако всичко е наред.

Скоро в коридора се чуха стъпки, задрънкаха ключове.

— Той чете мислите ни — изкиска се Гаучото.

Евън бързо се обърна към него стисна ръката му.

— Успех.

— Остави тоягата Гаучо — весело подвикна тъмничарят. — Ще ви пуснем и двамата.

— Ah, che fortuna[10] — тъжно отбеляза Гаучото и отиде пак до прозореца. Гласът на момичето като че ли щеше да звучи през целия април. Гаучото се надигна на пръсти и изкрещя: — Un gazz![11]

[1] Най-вероятно става дума за Робърт Сесил, лорд Солсбъри (1830–1903), който в описвания период е същевременно и министър-председател на Великобритания. ↑

[2] „Кюнард“ — трансатлантическа параходна компания, основана в 1839 г. от сър Самюъл Кюнард. ↑

[3] Dreibund (нем.) — Тройният съюз (Германия, Италия и Австро-Унгария), сключен в 1882 г. и просъществувал до 1914 г., когато Италия отказва да се включи в І Световна война на страната на Австро-Унгария и Германия. ↑

[4] a rivederci (итал.) — до нови срещи. ↑

[5] Festa (итал.) — празник, фестивал, празненство. ↑

[6] Джироламо Савонарола (1452 — 1498) — италиански монах-доминиканец, смятан за предшественик на Реформацията на църквата. Много популярен проповедник и когато в 1494 г. френският крал Шарл VIII напада Флоренция и прогонва властващите там Медичи, Савонарола, става управник на града и въвежда своеобразна форма на демократична република, наречена „Християнска и религиозна република“, обвързваща закона с християнския морал. Под влияние на неговите проповеди Микеланджело и Ботичели изгарят свои картини. Впоследствие бива отлъчен от църквата и за критиката си срещу папа Александър VI в 1498 г. е изгорен на клада. ↑

[7] Cinque, tre, otto, brrrr! (итал.) — пет, три, осем, бррр! ↑

[8] Si (итал.) — Да. ↑

[9] Un gran colpo (итал.) — Един голям удар. ↑

[10] Ah, che fortuna (итал.) — Ах, какъв (лош) късмет. ↑

[11] Un gazz (итал.) — Я стига с тази дандания (врява)! ↑

VIII

Най-новият виц сред италианските шпионски кръгове бе за един англичанин, който слагал рога на своя италиански приятел. Веднъж съпругът се върнал у дома и заварил прелюбодейците на местопрестъплението, в леглото. Вбесен, той извадил пистолет, за да отмъсти, но англичанинът вдигнал предупредително ръка. „Слушай, стари приятелю — надменно казал той. — Нали няма да всяваме раздор сред нашите редици? Помисли само как ще се отрази това на Четворния Съюз.“[1]

Авторът на тази притча бе Феранте, голям любител на абсента и унищожител на девствености. Той опитваше да си пусне брада. Мразеше политиката. Както хиляди други млади флорентинци, Феранте вярваше, че е неомакиавелист. Бе предпазлив и убеден само в две неща: (а) представителите на чуждите дипломатически служби в Италия са непоправимо корумпирани и тъпи, и (б) някой трябва да убие Умберто I[2]. От година и половина Феранте бе зает с венецуелския проблем и не виждаше никакъв изход от него, освен самоубийството.

Тази вечер Феранте обикаляше с малък калмар в ръка из щаба на тайната полиция, търсеше къде да го изпържи. Току-що го бе купил на пазара, за вечеря. Центърът на шпионската дейност във Флоренция бе на втория етаж на една фабрика, произвеждаща музикални инструменти за поклонниците на Ренесанса и Средновековието. Формално управител бе австриецът Фогт, който денем усърдно сглобяваше ребеки, шоуми и теорби[3], а нощем шпионираше. В законната или делничната част от своя живот, той бе ангажирал като помагачи: негъра Гаскойн, който от време на време водеше приятели да изпробват инструментите; и собствената си майка, неописуемо стара и тлъста жена, обсебена от илюзията, че на младини е имала любов с Палестрина[4]. Тя непрекъснато досаждаше на посетителите със своите нежни спомени за „Джованино“, които включваха предимно цветисти описания на сексуалните екстравагантности на композитора. Дали тези двамата бяха замесени в шпионската дейност на Фогт, не знаеше никой, дори и Феранте, който считаше за свой дълг шпионирането на колегите и на всеки друг подходящ за целта обект. Все пак на Фогт, като представител на австрийската нация, вероятно би могло да му се признае известно благоразумие, дискретност и предпазливост. Феранте не вярваше в споразуменията, смяташе ги за временни и в повечето случаи нелепи. Но бе убеден, че щом веднъж сключиш съюз, на първо място трябва да съблюдаваш неговите правила, докато ти е изгодно. Значи, от 1882 година насам[5], немците и австрийците бяха временно приемливи. Но англичаните определено не бяха. Което бе породило вица за измамения съпруг. Феранте не виждаше основания за сътрудничество с Лондон по венецуелския въпрос. Подозираше, че това е британски заговор, с цел забиването на клин в Тройния Съюз и разединяването на британските врагове, тъй че, когато настъпи удобен момент, Англия лесно да срази поотделно с всеки от тях.

Феранте тръгна към кухнята. Оттам долиташе ужасно скрибуцане. По природа подозрителен към всяко нещо, което не съвпадаше с неговите лични норми на поведение, още с влизането в кухнята, той коленичи, допълзя внимателно зад печката и надзърна. Там беше старата госпожа, която свиреше на виола да гамба някаква мелодия. Не свиреше много добре. Когато видя Феранте, старицата остави лъка и се вторачи в него.

— Хиляди извинения, госпожо — прошепна Феранте, ставайки. — Не исках да прекъсвам музицирането ви. Мислех, дали ще ми заемете един тиган и малко зехтин. Да приготвя вечерята. Само за няколко минути. — И дружелюбно размаха калмара пред нея.

— Сега не е време за чревоугодничество, Феранте — рязко изграчи тя. — Надвиснала е голяма опасност.

Феранте бе изненадан. Дали не е подушила нещо? Или синът й е споделил някоя тайна с нея?

— Не ви разбирам — предпазливо отвърна той.

— Глупости! — сопна се тя. — Англичаните знаят нещо, което не ти е било известно. Всичко е започнало с онази шантава венесуелска история, но съвсем случайно, неволно, твоите колеги се натъкнали на нещо толкова голямо и ужасяващо, че сега ги е страх дори да изрекат гласно името му.

— Може би.

— Младият Гадрулфи бил споделил с хер Стенсъл, че според баща му, във Флоренция шарели агенти на Вийсю. Вярно ли е това?

— Гадрулфи е един цветар, когото наблюдаваме — невъзмутимо отвърна Феранте. — Той е свързан със съучастниците на Гаучото, който агитира против законно назначеното правителство на Венесуела. Ние ги проследихме до магазина на този цветар. Нещо сте объркали фактите.

— По-вероятно е ти и твоите колеги-шпиони да сте си объркали имената. Предполагам, ти също отстояваш и абсурдната измислица, че Вийсю е кодовото название на Венесуела.

— Тъй е записано в нашите архиви.

— Умен си, Феранте. На никого не вярваш.

— Мога ли да си го позволя? — сви рамене той.

— Мисля, че не. Не можеш да си го позволиш, когато представителите на някаква примитивна и непозната раса, експлоатирани от Бог знае кого, дори в този момент взривяват с динамит антарктическите ледове и се готвят да проникнат в една подземна мрежа от естествени тунели, мрежа, за чието съществуване знаят само жителите на Вийсю, хората от Кралското Географско Дружество в Лондон, хер Годолфин и флорентинските шпиони.

Феранте изведнъж затаи дъх. Тя преразказваше тайния меморандум, който Стенсъл преди по-малко от час бе изпратил обратно в Лондон.

— След като проучили вулканите в собствената си страна, — продължи тя, — някои туземци от Вийсю били първите, които узнали за съществуването на тези тунели, свързващи земните недра, на дълбочини, вариращи от…

— Aspetti![6] — извика Феранте. — Вие бълнувате.

— Признай ми истината — остро процеди тя. — Разкрий ми, на какво всъщност е кодово название Вийсю. Кажи ми това, което вече знам, идиот такъв: че означава Везувий. — И се изкикоти страховито.

Сякаш буца затъкна гърлото му. Тя бе подразбрала или разузнала нещо, или е била информирана от някого. Вероятно на нея можеше да разчита човек. Но как би могъл да обяви Феранте: мразя политиката, независимо каква е тя, международна или вътрешноведомствена. А политиката, която бе довела до това положение, действаше по същия начин и бе също тъй отвратителна. Всички бяха приемали като нещо напълно нормално кодовата дума да обозначава Венесуела, докато англичаните не ги осведомиха, че Вийсю наистина съществува. Налице бяха показанията на младия Гадрулфи, потвърждаващите данни за вулканите, получени от Географското Дружество и от анкетната комисия отпреди петнайсет години. Оттогава насам бяха прибавени някои оскъдни факти и цензурирането на тази единствена телеграма се бе изродило лавинообразно в многочасово следобедно заседание с размяна на реплики, взаимни възхвали, кавги, разногласия и тайни гласувания, докато накрая Феранте и шефът бяха заставени да приемат неприятната истина за положението: а именно че трябва влязат в съюз с англичаните, предвид една много вероятна обща заплаха. Че едва ли могат да си позволят да не го направят.

— Кой знае, би могло да означава и Венера — отбеляза Феранте. — Моля ви, не съм упълномощен да обсъждам този въпрос.

Старицата се изсмя повторно и отново заскрибуца на своята виола да гамба. Тя наблюдаваше презрително как Феранте сваля тигана от куката над печката, налива зехтин в него и разбърква жарта до огън. Когато зехтинът зацвърча, той положи калмара в тигана, внимателно, като дар. Внезапно усети, че е плувнал в пот, макар печката да не излъчваше силна топлина. Старинна музика жално ридаеше в кухнята, отекваше от стените й. Без никаква причина Феранте започна да се пита дали тя не е била композирана от Палестрина.

[1] Анекдотът визира възможността за присъединяване на Англия към Тройния съюз (на Италия, Австро-Унгария и Германия). ↑

[2] Умберто І (1844–1900) — Става крал на Италия в 1878 г. Действително бил убит от анархист в Монца. ↑

[3] Ребек — старинен триструнен лъков инструмент; Шоум — средновековен духов инструмент произлязъл от ориенталската „зурна“ и предшественик на съвременния обой; Теорба — разновидност на голямата лютня от XVII в. ↑

[4] Джовани Пиерлуиджи да Палестрина (1525–1594) — италиански композитор. Усъвършенства многогласните музикални жанрове. Създава множество меси, офертории, мотети, мадригали Класик на хоровата религиозна музика от епохата на Възраждането. Най-известното му произведение е мотетът Стабат матер (Stabat Mater). ↑

[5] Когато е създаден Тройният Съюз между Италия, Австро-Унгария и Германия. ↑

[6] Aspetti! (итал.) — почакайте, спрете, замълчете. ↑

IX

В съседство със затвора, от който наскоро бе излязъл Евън и недалеч от Британското консулство, има две тесни улици, „Виа дел Пургаторио“ и „Виа дел’Инферно“[1], образуващи Т-образна пресечка, чиято дълга страна е успоредна на река Арно. Виктория стоеше на тази пресечка, обгърната от мрачната нощ, дребничка фигура в бяла демитена рокля. Разтреперана, сякаш очакваше любовник. В консулството отношението към нея бе внимателно и деликатно; нещо повече, тя бе забелязала глухото и напрегнато пулсиране на някакво известие в слепоочията им и внезапно бе разбрала, че старият Годолфин наистина е бил измъчван от „ужасна нужда“, а също, че още веднъж интуицията не я бе подвела. Тази нейна дарба я изпълваше със самоувереност, тъй както атлетът се гордее със своята сила и ловкост; дори нещо повече — неочаквано бе извадила на бял свят нейния скрит талант на разузнавач. Преди време, например, интуицията й бе подсказала, че Гудфелоу не е обикновен турист, а шпионин. Решението й да помогне на Годолфин не произтичаше от някаква романтична илюзия за шпионството, — в което виждаше малко блясък и предимно грозота, — а по-скоро защото смяташе, че умението или каквото и да е предразположение към необикновеното е нещо желано и възхитително само по себе си; и въздействието му става по-силно с отдалечаването от нравствените понятия. Въпреки че би го отрекла, нейният начин на мислене бе доста сходен с този на Феранте, Гаучо, синьор Мантиса; и, също като тях, при нужда би действувала, аргументирайки се със своето лично, неповторимо и индивидуално тълкуване на „Владетелят“[2]. Подобно на синьор Мантиса, който бе въздигнал в култ лисицата, Виктория твърде много надценяваше артистизма и индивидуалните действия. Може би след време някой от тях ще попита: имаше ли нещо по-характерно за епохата, от тази склонност да бъде отдавано предпочитание на все по-изтънчените и по-непочтени прийоми и същевременно да бъдат ограничавани, колкото е възможно, силовите методи?

Застанала неподвижно на кръстовището, тя мислеше напрегнато: беше ли й повярвал старецът, дали все пак я бе чакал? Искрено се надяваше да го е сторил, може би не толкова от загриженост за него, а вследствие на някаква перверзна разновидност на самовъзвеличаването, тълкуваща насочването на събитията в определеното им от нея русло като възхитително потвърждение на собствените й умения. Но все пак бе избегнала, — вероятно поради свръхестествената окраска, която индивидите от силния пол придобиваха в нейното съзнание, — момичешката склонност да описва всеки мъж над петдесетте като „мил“, „приятен“ или „симпатичен“. По-скоро Виктория съзираше във всеки възрастен мъж неговия латентен образ, върнат двайсет или трийсет години назад, под формата на призрачно видение, почти сливащо своите очертания със собствения си двойник: млад, силен, със здрави мускули и чувствителни, нежни ръце. Тъй че, в лицето на капитан Хю тя бе видяла младия вариант, на когото искаше да помогне, да го направи част от необятната система от басейни, шлюзове и канали, издълбани от нея за буйната река Съдба.

Ако съществува — както вече бяха започнали да подозират някои психоаналитици — родова памет, някакво унаследено хранилище на изначални познания, предназначени да моделират определени наши постъпки и случайни желания, то не само присъствието на Виктория тук и сега, между чистилището и пъкъла, но и безусловната й обвързаност с римокатолицизма като приемлив и необходим, произлиза и зависи от един елемент на примитивната вяра, който, подобно на жизненоважен пропускателен клапан, блести с цялата си пищност и величие в това вместилище и намира израз като призрак или метафизичен дубликат (възникващ понякога чрез просто умножение, но много по-често в резултат от деление), а също и в естествения извод, че синът е двойник на бащата. След като веднъж бе приела двойствеността, на Виктория й оставаше само една крачка до триединството. И вече съзряла потрепващия ореол на второто по-енергично „его“ около стария Годолфин, сега тя чакаше край затвора, докато някъде отдясно едно момиче пееше усамотено за колебанието си между богатия старец и хубавия младеж.

Най-после тя чу отварянето на вратата на затвора, стъпките му, приближаващи по тясната пътека, захлопването на вратата. Виктория заби върха на чадъра близо до своето мъничко стъпало и отправи поглед към него. Евън Годолфин стигна до нея, още преди да го бе усетила, насмалко да се сблъскат.

— Не може да бъде! — възкликна той.

Виктория вдигна очи. Лицето му бе неясно. Той гледаше внимателно.

— Видях ви тази сутрин. Момичето от трамвая, нали?

— А вие ми пяхте Моцарт — шепнешком потвърди Виктория. Той изобщо не приличаше на стария Годолфин.

— Шегувах се — смутено промълви Евън. — Изобщо не исках да ви поставям в неудобно положение.

— Обаче точно така стана.

Евън сведе глава срамежливо.

— Но какво правите тук, толкова късно? — Той се изсмя пресилено. — Сигурно не чакате мен.

— Да — тихо отвърна тя. — Теб чакам.

— Това ужасно ме ласкае. Но, бих казал, ти не си от онези момичета, които… Наистина ли си такава? Всъщност, по дяволите, защо ме чакаш? Не и затова, че ти е харесал гласът ми.

— Защото ти си негов син — отвърна тя.

Евън схващаше, че не бива да иска от нея обяснение, не трябва да пелтечи, как се запознахте с баща ми, откъде ти е известно, че съм тук, че ще ме освободят? Изглежда онова, което бе казал на Гаучото в килията, бе своего рода изповед; признание за слабост; сякаш мълчанието на Гаучото на свой ред бе послужило като опрощение, избавление от слабостта, и неочаквано го бе издигнало в трепетните висини на един нов вид зрелост. Съзнаваше, че вярата във Вийсю не му дава право да демонстрира повече тъй високомерно своето съмнение както преди, и може би където и да отиде отсега нататък, ще носи със себе си, като покаяние, лесното възприемане на чудесата или виденията, каквато му изглеждаше тази среща на пресечката. Двамата тръгнаха. Тя обхвана с ръце бицепса му.

От позицията на по-високия си ръст Евън забеляза изкусно резбования гребен от слонова кост, мушнат докрай в косата й. Лица, каски, сплетени ръце: разпънати на кръст? Очите му се спряха съвсем отблизо на лицата. Всички изглеждаха заострени и удължени, смъкнати от тежестта на телата под тях: но като че гримасничеха по-скоро от съгласие, — с източното схващане за безгранична издръжливост, — отколкото от някакъв по-ясно определен или характерен за човек от бялата раса израз на болка. Какво необикновено момиче! Тъкмо бе решил да използува гребена като повод за разговор, когато Виктория продума.

— Колко странен е градът тази вечер. Сякаш нещо трепери под повърхността му, в очакване да си пробие път нагоре.

— О, да, почувствувах го. И мисля, че ние изобщо не се намираме в Ренесанса. Въпреки фреските на Фра Анджелико, картините на Тициан и Ботичели, църквата на Брунелески и духовете на Медичите. Това е друго време. Предполагам, то може да бъде оприличено на радия: казват, че постепенно, в течение на невъобразимо дълъг период от време, радият се превръща в олово. Сякаш блясъкът на старата Флоренция е изчезнал, тя изглежда като обгърната от оловносива тоналност.

— Навярно единственото сияние, което е останало, идва от Вийсю.

— На колко години си? — попита Евън, поглеждайки я. — Имам усещането, че са ти известни много повече неща за Вийсю, отколкото на мен.

— Знаеш ли как се чувствувах, когато говорех с него? — сви устни Виктория. — Сякаш той ми бе разказвал същите истории, които е разказвал на теб още като дете, и съм ги забравила, но ми бе нужно само да го видя, да чуя гласа му, за да се върнат всички спомени, непокътнати.

— Това почти ни превръща в брат и сестра — констатира Евън с усмивка.

Виктория не отговори. Завиха и излязоха на „Виа Порта Роса“. По улиците имаше много туристи. На един ъгъл бяха застанали трима бродещи музиканти, китара, цигулка и казу[3], които изпълняваха сантиментални мелодии.

— Може би се намираме в преддверието на ада — отбеляза Евън. — Или на място, подобно на онова, където се срещнахме: някаква пресечна точка между ада и чистилището. Странно е, че във Флоренция изобщо няма „Виа дел Парадизо“[4].

— Може би никъде по света няма такава улица.

Поне за момента те като че ли бяха изоставили всякакви странични планове, теории и кодове, бяха пренебрегнали дори неизбежното романтично любопитство един към друг, за да се отдадат на усещането да бъдат чисто и просто млади, да споделят чувството за мирова скръб, за ефимерна тъга от спектакъла, представящ Нашия Човешки Жребий, приеман от всеки на тази възраст като награда или подарък за успешно преживяното юношество. За тях музиката бе сладостна и мъчителна, колоните шляещи се туристи им приличаха на Танц на Смъртта. Двамата стояха на ъгъла, втренчени един в друг, побутвани от амбулантни търговци и туристи, потънали, може би, също тъй дълбоко в тази връзка на младостта, колкото и в глъбините на очите, които всеки от тях съзерцаваше.

— Аз още не знам името ти — пръв наруши мълчанието Евън.

Тя му го каза.

— Виктория — повтори Евън.

Тя почти тържествуваше. По какъв начин бе произнесъл името й!

Евън потупа ръката й.

— Да вървим — подкани я той покровителствено, почти бащински. — Имам среща с него в Шайсфогел.

— Разбира се — отвърна Виктория.

Завиха наляво от Арно, и тръгнаха към „Пиаца Виторио Емануеле“.

Синовете на Макиавели използуваха за гарнизон един изоставен тютюнев склад до „Виа Кавур“. В момента там бе само мъж с аристократична осанка, Борачо, който изпълняваше еженощната си обязаност — проверка на пушките. Внезапно някой заблъска по вратата.

— Digame[5] — викна Борачо.

— Лъвът и лисицата — дойде отговорът.

Борачо отключи вратата и едва не бе съборен от якия метис Тито, който си изкарваше прехраната с продажба на порнографски снимки на войниците от Четвърти Армейски Корпус. Той изглеждаше ужасно възбуден.

— Ще тръгнат, тази нощ, половин батальон, имат пушки с щикове… — задърдори Тито.

— Какво ли пък е това, за Бога? — изръмжа Борачо. — Да не би Италия да е обявила война? Que pasa?[6]

— Консулството. Венецуелското консулство. Ще го охраняват. Те ни очакват. Някой е предал Синовете на Макиавели.

— Успокой се — посъветва го Борачо. — Може би най-после е настъпил моментът, който Гаучото ни обещаваше. Значи той сигурно ще дойде скоро. Бързо. Вдигни хората под тревога. Да бъдат нащрек. Изпрати в града куриер, да намери Куернакаброн. Той вероятно ще бъде в бирарията.

Тито отдаде чест, завъртя се, изтича бързо до вратата, отключи я. Нещо му хрумна.

— Може би… може би самият Гаучо е предателят — промърмори той и отвори вратата.

На прага стоеше Гаучото, кръвнишки намръщен. Тито зяпна. Без да каже дума, Гаучото стовари юмрук върху главата на метиса. Тито политна и с трясък рухна на пода.

— Идиот — процеди Гаучото. — Какво е станало? Май всички са полудели.

Борачо му разказа за войската.

— Bravissimo[7] — Гаучото потърка ръце. — Голяма акция. А ние все още нямаме вести от Каракас. Но нищо. Тази вечер започваме. Вдигни под тревога войниците. Трябва да бъдем там в полунощ.

— Няма много време, comendatore.

— Ще бъдем там в полунощ. Vada.[8]

— Si, commendtore — Борачо отдаде чест и излезе, внимателно прескачайки пътьом Тито.

Гаучото пое дълбоко дъх, скръсти ръце, разпери ги широко, отново ги скръсти.

— И така — извика той на празния склад. — Във Флоренция още веднъж настъпи нощта на лъва и лисицата!

[1] Via del Purgatorio (итал.) — улица „Чистилище“; Via dell’Inferno (итал.) — Улица „Пъкъл“ („Ад“). ↑

[2] „Владетелят“ — от Николо Макиавели. ↑

[3] Казу (мирлитон) — музикален инструмент, в който се подухва или пее. Състои се от къса (подобна на малък кавал) тръбичка с един отворен край и покрита с ципа странична дупка. Български вариант — драмбой. ↑

[4] Via del Paradiso (итал.) — Улица „Рай (ска)“. ↑

[5] Digame (итал.) — двуженец. ↑

[6] Que pasa (исп.) — Какво има? (Какво става?) ↑

[7] Bravissimo (итал.) — отлично, браво. ↑

[8] Vada (итал.) — отивай, тръгвай. ↑

X

Ресторант-градина/бирария „Шайсфогел“ бе предпочитано нощно заведение не само за пътуващите до Флоренция германци, но изглежда също и за представителите на други туристически нации. Италианско кафене (за каквото го смятаха) и приятно място за следобедите, когато градът мързелуваше, съзерцавайки своите съкровища на изкуството. Но за часовете след залез-слънце бяха нужни празнично настроение и веселие, каквито спокойните и тихи — може би дори предназначени за избрана публика, — кафенета не предлагаха. Англичани, американци, испанци, холандци, изглежда всички се стремяха към някаква духовна Hofbrauhaus[1] като към светия граал, искаха да хванат в ръка халба мюнхенска бира, все едно че е църковен потир. Тук в „Шайсфогел“ бяха налице всички желани елементи: руси келнерки с навити на тиловете дебели плитки, които можеха да носят едновременно осем пенливи халби, градински павилион с малък духов оркестър плюс акордеонист, гръмогласно споделяни през масите тайни, много цигарен дим, групово пеене.

Старият Годолфин и Рафаел Мантиса седяха на малка маса в дъното на градината, а прохладният вятър от реката заиграваше около устните им и в ушите им лудуваше хърхоренето на оркестъра. Седяха, по-безкрайно самотни, както им се струваше, от всеки друг в този град.

— Не съм ли твой приятел? — умолително продума синьор Мантиса. — Трябва да го споделиш с мен. Навярно, както казваш, ти си бродил извън световната общност. Обаче не съм ли правил и аз същото? Не съм ли бил и аз изтръгнат от моите корени, не съм ли крещял като мандрагората, пресаждана от страна в страна, за да разбере накрая, че земята е безплодна, слънцето враждебно, въздухът заразен? С кого ще споделиш тази ужасна тайна, ако не с твоя брат?

— Вероятно с моя син — отвърна Годолфин.

— Никога не съм имал син. Ала не е ли вярно, че цял живот търсим нещо стойностно, някаква истина, която да предадем на синовете си, заедно с нашата любов? Повечето от нас не са такива късметлии като теб, вероятно ние трябва да бъдем откъснати от останалите хора, преди да намерим подходящите думи, които да предадем на нашите синове. Но така е било през всичките тези години. Можеш да почакаш още няколко минути. Той ще вземе твоята дарба и ще я използува за себе си, за своя живот. Не го упреквам. Това е присъщо на младото поколение, да. Още като момче ти навярно си отнел някаква подобна способност от твоя баща, без да осъзнаваш, че за него тя е била също толкова ценна, колкото и за теб. Но, когато англичаните казват, че едно поколение „предава“ нещо на друго, те спират само дотук. Синът не връща нищо. Навярно е тъжно и не по християнски, но така е било от незнайни времена и няма да се промени. Да даваш, да връщаш, това може да стане само между теб и човек от твоето поколение. Между теб и скъпият ти приятел Мантиса.

— Не е нещо кой знае какво, Раф — с полуусмивка поклати глава старецът. — Привикнал съм. Сигурно ще ти се стори съвсем незначително.

— Може би. Трудно ми е да вляза в мислите на един английски изследовател. За Антарктида ли става дума? Какво тласка англичаните към тези ужасни места?

— Мисля, че е обратното на това, което подтиква англичаните да обикалят целия свят с безумните танци, наричани екскурзии на агенцията „Кук“. — Годолфин бе втренчил невиждащ поглед в неопределена посока. — На тях им е достатъчна само обвивката на дадена страна, а изследователят търси сърцето. Навярно това е нещо като влюбването. Аз изобщо не бях прониквал до сърцето на никоя от онези диви страни, Раф. И така беше, до Вийсю. Чак до миналата година, до южната експедиция, когато видях какво има под обвивката.

— Какво видя? — запита синьор Мантиса, привеждайки се напред.

— Нищо — прошепна Годолфин. — Видях Нищото.

Синьор Мантиса положи ръка на рамото на стареца.

— Разбираш ли? — попита Годолфин, приведен, неподвижен. — Вийсю ме измъчваше повече от петнайсет години. И половината от тези години аз бленувах за Вийсю, тези мечти не ми даваха покой. Цветове, музика, ухания. Където и да ме изпращаха на работа, спомените неизменно ме преследваха. Сега ме преследват агенти. Този варварски и безумен доминион не може да си позволи да ме остави да избягам… Вийсю ще те измъчва по-дълго отколкото мен, Раф. На мен не ми остава много време. Никому не трябва да казваш. Няма да те моля да ми обещаваш. Подобни неща се разбират от само себе си. Аз съм осъществил това, което никой друг не е постигал. Бил съм на полюса.

— На полюса! Приятелю! Тогава защо не сме…

… Чели в пресата ли? Защото така се получи. Може би помниш, че ме намериха в последния лагер, полумъртъв, засипан от сняг. Всички сметнаха, че съм опитал да достигна полюса, безуспешно. Но аз всъщност се връщах от полюса. Оставих ги да тълкуват това както пожелаят. Разбираш ли? Пратих по дяволите сигурно рицарско звание, за първи път в моята кариера се отказах от славата, нещо, което синът ми правеше още от малък. Евън е бунтар, решението му не бе ненадейно. Но моето бе внезапно и необходимо. Взех го, когато видях това, което ме очакваше на полюса.

Карабинерите от съседната маса станаха с момичетата си и, хванати под ръце, излязоха от градината. Оркестърът засвири тъжен валс. До двамата мъже долитаха шумове от пиршество в бирарията. Облаци бяха закрили луната, вятърът задуха по-силно. Листата на дърветата заплющяха напред-назад като мънички автоматчета.

— Постъпих глупаво — продължи Годолфин. — Това бе почти бунт. Все пак, съвсем сам човек, който опитва да стъпи на полюса посред зима. Мислеха ме за луд. Може би действително съм бил луд, тогава. Но трябваше да го достигна. Бях започнал да мисля, че там, на едното от двете неподвижни места на този въртящ се свят, ще намеря спокойствие, за да разтълкувам загадката на Вийсю. Разбираш ли? Исках да застана в мъртвата точка на въртележката, дори само за момент; да опитам да се ориентирам. И наистина: там ме чакаше отговорът. След като забих флага, започнах да копая наблизо склад за провизии. Мъртвилото на полюса виеше около мен, като забравена от създателя на вселената страна. Никъде на земята не би могло да има по-напълно безжизнено и пусто място. След около половин метър ударих на гладък лед. Вниманието ми привлече странна светлина, която сякаш се движеше вътре под леда. Поразчистих снега. През леда ме гледаше тялото на една от техните паякообразни маймуни, отлично консервирано, с идеално запазена и оцветена във всички възможни багри на дъгата козина. Бе съвсем истинско, не като неясните загатвания, които ми бяха подхвърляли преди. Казвам „бяха подхвърляли“. Мисля, че го бяха оставили там за мен. Защо? Вероятно поради някаква неземна, не съвсем човешка причина, която изобщо не съм успял да разбера. Може би само за да видят как ще реагирам. Подигравка: пародия на живота, оставена там, където освен Хю Годолфин нямаше нищо живо. Разбира се, със загатването… Ако раят е създаден от Господ Бог, значи само Той знае кое зло е създало Вийсю. Единственото нещо там бе сбръчкалата се от кошмарите ми обвивка. Самото Вийсю, един крещящо шарен сън. За онова, до което най-много се доближава Антарктиката на този свят: сън за разрушително унищожение.

— Сигурен ли си, Хю? — Синьор Мантиса изглеждаше разочарован. — Чувал съм, че хора, след дълъг престой в полярните райони, виждат неща, които…

— Има ли някакво значение? — въздъхна Годолфин. — Ако е било просто халюцинация, в края на краищата, не е важно какво съм видял или ми се е сторило, че съм видял. Важно е какво съм помислил. До каква истина съм стигнал.

— А сега? — безпомощно сви рамене синьор Мантиса. — Онези, които те преследват?

— Предполагат, че ще разкажа. Знаят, че съм разтълкувал смисъла на тяхната загадка и се опасяват, че ще опитам да го публикувам. Но как бих могъл да го направя, за Бога? Греша ли, Раф? Мисля, че това ще подлуди света. Гледаш ме озадачено. Знам. Все още не го проумяваш. Но ще разбереш. Ти си държелив. Няма да ти причини повече болка, — изсмя се Годолфин, — отколкото на мен. — Погледна над рамото на синьор Мантиса. — Ето го и синът ми. Момичето е с него.

Евън застана до тях.

— Сине.

— Татко.

Стиснаха си ръцете. Синьор Мантиса повика Чезаре и придърпа стол за Виктория.

— Ще ме извините ли за момент. Трябва да предам едно съобщение. За някой си сеньор Куернакаброн.

— Той е приятел на Гаучото — поясни приближилият се отзад Чезаре.

— Виждали сте Гаучото, така ли? — попита синьор Мантиса.

— Преди половин час.

— Къде е той сега?

— На „Виа Кавур“. По-късно ще дойде тук. Каза, че трябва да говори с приятели, по друга работа.

— Аха! — синьор Мантиса погледна часовника си. — Нямаме много време. Чезаре, тичай при капитана на шлепа и му предай за срещата. После на Понте Векио, за дърветата. Файтонджията ще помогне. Побързай. — Чезаре се отдалечи в тръс. Синьор Мантиса причака една сервитьорка, която остави на масата четири халби бира. — За нашето начинание — вдигна наздравица той.

Седнал през три маси, Мофит ги наблюдаваше усмихнат.

[1] Hofbrauhaus (нем.) — букв. кръчма при кралския двор, бирария. ↑

XI

Този преход от „Виа Кавур“ бе най-великолепното нещо, което Гаучото помнеше. Като по чудо, Борачо, Тито и няколко техни приятели бяха успели да проведат изненадващо нападение над казармите и да отмъкнат стотина кавалерийски коня. Кражбата бе открита скоро, но Синовете на Макиавели вече бяха възседнали конете и с песни и крясъци галопираха към центъра на града. Гаучото яздеше най-отпред, широко усмихнат, с червена риза. „Avanti, i miei fratelli“, пееха те, „Figli di Machiavelli, avanti alla donna Liberta!“[1] Непосредствено зад него препускаше армията, в дрипави побеснели редици, половината пешком, някои на файтони. Почти в центъра на града бунтовниците срещнаха Куернакаброн, покачен на двуколка. Гаучото извъртя рязко коня, преведе се, сграбчи своя помощник в мощна прегръдка и след миг отново застана до Синовете.

— Друже мой! — изрева Гаучото на сащисания заместник-командир. — Прекрасна вечер, нали!

Няколко минути преди полунощ стигнаха до консулството и слязоха от конете, без да престават с крясъците и песните. Онези, които работеха на централния пазар, бяха осигурили достатъчно гнили плодове и зеленчуци за началото на тежък и продължителен обстрел на консулството. Армията пристигна. Салазар и Ратон наблюдаваха, свити до един прозорец на втория етаж. Избухнаха ръкопашни схватки. Все още не се чуваха изстрели. Изведнъж площадът бе изригнал в огромен вихрен хаос. Случайните минувачи с викове и писъци се спасяваха кой където завърне.

Близо до централната поща, Гаучото зърна Чезаре и синьор Мантиса, които нетърпеливо мъкнеха две рожковени дървета.

— По дяволите! — възкликна той. — Две дървета? Куернакаброн, трябва да ви оставя за малко. Сега ти си commendatore. Поеми командуването. — Куернакаброн изкозирува и потъна в мелето. Пробивайки си път към синьор Мантиса, Гаучото видя Евън, бащата и момичето, които чакаха наблизо. — Още веднъж buona sera[2], Гадрулфи — извика той, елегантно отдавайки чест в посока към Евън. — Мантиса, готови ли сме? — Гаучото откачи една голяма граната от кръстосаните на гърдите колани за амуниции. Синьор Мантиса и Чезаре вдигнаха кухото дърво.

— Пази другото — нареди синьор Мантиса на Хю Годолфин. — Докато не се върнем не позволявай на никого да разбере, че то е там.

— Евън — прошепна момичето, приближавайки до него. — Ще стрелят ли?

Той не чу нетърпението й, а само нейната уплаха.

— Не бой се — успокои я Евън, изгаряйки от желание да я закриля.

Старият Годолфин ги наблюдаваше и смутено местеше крака.

— Синко, — най-после започна той, усещайки, че поведението му е глупаво, — предполагам, моментът съвсем не е подходящ да говоря за това, но трябва да напусна Флоренция. Тази вечер. Аз бих… Искам да дойдеш с мен. — Не можеше да погледне сина си в очите.

Прегърнал Виктория, младежът отвърна с тъжна усмивка:

— Но татко, това значи да изоставя моята единствена истинска любов.

Надигната на пръсти, Виктория го целуна по шията.

— Някога отново ще бъдем заедно — опечалено прошепна тя. Все пак играеше честно.

Старецът им обърна гръб, разтреперан, неразбиращ. Чувствуваше се отново предаден.

— Ужасно съжалявам — пророни той.

Евън остави Виктория и приближи до Годолфин.

— Татко, това е пътят, който ще поемем само ние двамата. Прости ми за шегата. Банална, просташка шега. Знаеш, че ще дойда с теб.

— Моя е грешката — въздъхна Годолфин. — Сигурно не съм те разбрал. Явно не съм в крак с младите. Представяш ли си, едно толкова просто нещо, като младежкия начин на изразяване…

Евън прегърна стария Годолфин. За момент двамата останаха неподвижни.

— На шлепа ще имаме възможност да поговорим — увери го той.

— Отдавна беше време — измърмори старецът, най-после обърнат към него.

— Точно така — потвърди Евън, опитвайки да се усмихне. — Все пак, толкова години вече скитаме по различни краища на света.

Старецът не отговори, а само зарови лице в рамото на Евън. Двамата изпитваха известна неловкост. Виктория ги наблюдава десетина секунди, после се извърна и спокойно загледа сражението. Прогърмяха изстрели. Кръв започна да обагря паважа, крясъци накъсваха песните на Синовете на Макиавели. Тя видя как двама войници неуморно промушваха отдолу с щиковете си бунтовник с пъстра риза, изтегнат върху един клон на дърво. Виктория стоеше тъй неподвижно, както бе чакала Евън на пресечката; лицето й не издаваше никакви чувства. Сякаш виждаше себе си като въплъщение на женското начало, въздействащо като необходимо допълнение към цялата тази необуздана и експлозивна мъжка енергия наоколо. Невредима и безучастна, тя съзерцаваше гърчовете на ранените тела, панаира на насилствена смърт, режисирана и сътворена на този малък площад единствено за нея, както й се струваше. Главите на петимата разпънати на кръст наблюдаваха от косата й, също тъй безметежно като нея.

Синьор Мантиса и Чезаре прекосяваха „Различни портрети“, олюлявайки се под тежестта на дивия рожков. Гаучото ги прикриваше отзад. Вече бе стрелял по двама пазачи.

— Побързайте — подкани ги той. — Скоро трябва да се измъкваме. Те няма да се бавят много.

Влязоха в Зала ди Лоренцо Монако. Чезаре извади от ножницата остър кинжал и се подготви да изреже „Раждането на Венера“ от рамката й. Синьор Мантиса впери поглед в нея, в асиметрично разположените й очи, леко наклонената нежна глава, развеяните златисти коси. Не можеше да помръдне; сякаш бе някой развратен благородник, застанал пред дама, която от години е бленувал да притежава, и сега, когато мечтата му трябва да бъде консумирана, внезапно е поразен от безсилие. Чезаре заби кинжала в платното, започна да реже надолу. Острието отразяваше идващата от улицата светлина, а примигващите отблясъци на донесения от тях фенер танцуваха по великолепната повърхност на картината. Синьор Мантиса наблюдаваше играта на светлината и бавно го обхващаше ужас. В този момент в съзнанието му изникна паякообразната маймуна на Хю Годолфин, която все още блещукаше през кристално прозрачния лед на дъното на света. Цялата повърхност на картината сега изглеждаше като оживяла и сякаш бе залята от цветове и движения. За първи път от години насам той помисли за русата шивачка от Лион. Нощем тя пиеше абсент, а следобедите се терзаеше за това. Господ Бог я бил намразил, казваше тя. Същевременно й ставаше все по-трудно да вярва в Него. Тя искаше да отиде в Париж, имаше приятен глас, нали? Желанието й бе да пее на сцена, това бе мечта от детството й. Безбройни утрини, в часовете, когато инерцията на страстта ги понасяше по-вихрено, отколкото би могъл да ги завладее сънят, тя го бе засипвала с копнежи, планове, горести, всевъзможни незначителни привързаности и съкровени мечти.

Интересно, що за любовница би била Венера? Кои ли далечни светове би завладял той при безразсъдните им среднощни пътешествия далеч от градовете на съня? Кой е нейният Бог, как звучи гласът й, какви са мечтите й? Богиня тя вече беше. Гласът й бе недоловим за него. И лично тя (вероятно дори нейните природни владения?) бе само…

Един крещящо шарен сън, сън за разрушително унищожение. Това ли бе имал предвид Годолфин? Въпреки всичко, тя бе истинската любов на синьор Мантиса.

— Aspetti[3] — викна той и скочи напред, да задържи ръката на Чезаре.

— Sei pazzo?[4] — изръмжа Чезаре.

— Пазачите идват — съобщи Гаучото от входа на залата. — Цяла армия са. Побързайте, за Бога.

— Толкова път си бил, и какво, сега ще я оставиш ли? — изропта Чезаре.

— Да.

Гаучото вдигна глава, внезапно разтревожен. До него едва доловимо достигаше пукотът на гърмежите. С яростен размах той запрати гранатата в коридора; приближаващите пазачи хукнаха обратно назад и гранатата с трясък избухна насред „Различни портрети“. Мантиса и Чезаре бяха зад него, с празни ръце.

— Трябва да се спасяваме — извика Гаучото. — Взехте ли вашата дама?

— Не — ядосано отвърна Чезаре. — Дори и проклетото дърво остана там.

Хукнаха по коридора, който вонеше на изгорял бездимен барут. Синьор Мантиса забеляза, че всички картини в „Различни портрети“ бяха свалени, поради ремонта. Експлозията на гранатата не бе повредила нищо, освен стените и няколко пазачи. Бягството им беше лудешко, презглава, като междувременно Гаучото стреляше наслуки по пазачите, Чезаре ръчкаше с кинжала насам-натам, а синьор Мантиса ръкомахаше бясно. Като по чудо достигнаха изхода и полутичешком, с препъване слязоха по 126-те стъпала до „Пиаца дела Синьория“. Евън и старият Годолфин ги последваха.

— Трябва да вляза пак в стълкновението — задъхан обяви Гаучото. За момент остана неподвижен, загледан в касапницата. — Не ви ли приличат на маймуни, които се бият за женска? Дори и тази женска да е назована Свобода. — Извади дълъг пистолет, провери механизма му. — Има самотни нощи, когато ми идва мисълта, че ние сме маймуни в цирк и имитираме поведението на хората — леко унесено продължи той. — Вероятно всичко това е издевателство, и единственото състояние, до което изобщо ще можем да докараме хората, ще бъде някаква пародия на свободата, на достойнството. Обаче не трябва да става така. Защото ще излезе, че животът ми е преминал напразно…

— Благодаря ви — прочувствено изрече синьор Мантиса и стисна ръката му.

— Per niente[5] — измърмори Гаучото, поклащайки глава, а после се отправи стремително към бушуващата на площада битка.

Синьор Мантиса гледа известно време след него.

— Да вървим — най-после рече той.

Евън хвърли поглед към Виктория, която стоеше неподвижно, омагьосана. Като че ли бе готов да тръгне или да я повика. После сви рамене и последва другите. Може би не искаше да я безпокои.

Мофит, който бе повален на земята от една недоизгнила ряпа, ги видя.

— Измъкват се — установи той. Стана на колене и запълзя между бунтовниците, очаквайки всеки момент да бъде застрелян. — В името на кралицата! — извика Мофит. — Спрете! — Някой се препъна в него. — Я виж ти! Това е Сидни.

— Къде ли не те търсих — поясни Стенсъл.

— Точно навреме идваш. Те ще офейкат.

— Няма значение.

— По онази улица. Побързай. — Мофит дръпна ръкава на Стенсъл.

— Остави ги. Акцията е отменена. Представлението свърши.

— Защо?

— Не питай защо. Това е.

— Но…

— Току-що получих официално съобщение от Лондон. От шефа, който очевидно е много по-добре осведомен от мен. Той отмени акцията. Откъде да знам защо? Вече никой нищо не ми казва.

— О, Господи!

Свиха в един вход. Стенсъл извади лулата и я запали. Трясъкът на изстрелите се усилваше в кресчендо, което сякаш нямаше да има край.

— Мофит, ако някога възникне заговор за убийството на Външния министър, ще моля Бога да не ми възлагат задачата да го предотвратя — отбеляза след известно време Стенсъл, замислено изпускайки кълбета дим. — Нали разбираш, конфликт на интересите.

По някаква тясна уличка тичешком стигнаха до Лунгарно. Там, завладяха един фиакър, след като Чезаре издърпа от местата им две възрастни дами и кочияша, и с лудешко трополене стигнаха до Понте Сан Тринита. Шлепът ги очакваше, неясно очертан сред речните сенки. Капитанът дойде на кея.

— Вие сте трима! — изкрещя той. — Пазарлъкът ни беше само за един.

Синьор Матиса направо побесня, връхлетя от фиакъра, награби смело капитана и, преди още някой да успее да се учуди, го хвърли в Арно.

— На борда! — извика той.

Евън и Годолфин скочиха върху товар от касетки с вино „кианти“. Чезаре изстена при мисълта за очакващото ги пътуване.

— Може ли някой да управлява шлеп? — полюбопитствува Мантиса.

— То е същото като боен кораб — с усмивка го успокои Годолфин. — Само е по-малък и без платна. Синко, ще ни отвържеш ли?

— Тъй вярно, сър.

След минута се отделиха от кея. Шлепът заплава по равномерното силно течение, към Пиза и морето.

— Чезаре — извикаха те с вече призрачни гласове. — Addio. A rivederla.[6]

— A rivederci[7] — махна им Чезаре.

Те изчезнаха бързо, потънаха в тъмнината. Чезаре пъхна ръце в джобовете и тръгна да се разхожда. Видя камък на улицата и започна безцелно да го подритва към Лунгарно. Реши да купи литър кианти. Докато минаваше край извисения в мрака неясен и красив Палацо Корсини, той размишляваше: колко забавен е този наш свят, в който нещата и хората могат да бъдат открити там, където не им е мястото. Например, сега там, в реката са: един влюбен във Венера мъж, един морски капитан и дебелият му син, плюс хиляди литри вино. А в Уфици… Той изрева гръмогласно. Като ударен от мълния Чезаре с изумление осъзна, че в Зала ди Лоренцо Монако, точно срещу „Раждането на Венера“ от Ботичели, все още разцъфнал във весели пурпурночервени цветове, стърчи един кух див рожков.

[1] Avanti, i miei fratelli. Figli di Machiavelli, avanti alla donna Liberta! (итал.) — Напред, братя мои. Синове на Макиавели, напред към прекрасната дама Свобода! ↑

[2] buona sera (итал.) — добър вечер. ↑

[3] Aspetti (итал.) — почакай (те). ↑

[4] Sei pazzo? (итал.) — Да не си откачил? (Полудя ли?). ↑

[5] Per niente (итал.) — за нищо, няма защо. ↑

[6] Addio. A rivederla. (итал.) — Сбогом. Довиждане. ↑

[7] A rivederci (итал.) — Довиждане ↑

Осма глава
В която Рейчъл си получава обратно своето йо-йо, Руни изпява една песен, а Стенсъл навестява Гадния Чиклиц

I

Изпотен от априлската жега, Профейн седеше на една пейка в малкия парк зад градската библиотека и биеше мухи с навитите на руло страници от „Ню Йорк Таймс“, съдържащи обявите за търсене на работна ръка. В резултат от мисловното съпоставяне на пресичащите се координати, той бе решил, че мястото, където седи в момента, представлява географският център на пояса, обхванат от бюрата по труда.

Странен район бе това. Почти цяла седмица Профейн бе чакал търпеливо в десетина бюра по труда, бе попълвал формуляри, водил разговори с длъжностни лица и наблюдавал другите хора, по-специално момичетата. Беше унесен в следната интересна и напълно завършена мечта: Ти си безработна, аз съм безработен, ето ни тук и двамата без работа, хайде да се чукаме. Беше възбуден, ебеше му се. Малкото пари, спестени от работата в канализацията, вече бяха на привършване и Бени мислеше за прелъстяване. Така по-бързо минаваше времето.

Засега нито едно от посетените от него бюра по труда не му бе предлагало работа. И бяха прави. За собствено забавление той бе прегледал в обявите под „Търси се“ на буквата Н. Никой не търсеше неудачник. Бяха нужни хора за работа извън града: Профейн искаше да остане в Манхатън, омръзнало му бе да скита из предградията. Трябваше му точно определен пункт, база за действие, място, където спокойно да се отдава на занимания със секс. Трудно бе да водиш момиче в нощен приют. Един брадат младеж с изтъркан дочен комбинезон бе опитал това, преди няколко вечери в приюта, където спеше Профейн. След като ги наблюдава известно време, публиката, съставена от клошари и скитници, реши да им направи серенада. Запяха „Ще те нарека любима“, и то в една тоналност. Някои от тях имаха хубави гласове, други пееха в съзвучие. Вероятно това напомняше за бармана в Горен Бродуей, който бе любезен с уличните момичета и техните клиенти. Съществува определен начин на поведение, когато се намираме в близост с възбудени един от друг млади хора, дори от известно време да не сме правили секс и скоро да не се очертава такава възможност. Донякъде цинично, самоокайващо и отчуждено поведение; но същевременно изразяващо искреното желание да видим как двама млади се събират. Въпреки че произлиза от егоцентрична загриженост, в повечето случаи това е максималното, което един млад мъж като Профейн изобщо може да изтръгне от себе си, за да прояви интерес към непознати хора. Което вероятно е по-добре от нищо.

Профейн въздъхна. Очите на нюйоркчанките не виждат скитниците или бездомните младежи. В централната бразда на Профейновото съзнание, материалното благополучие и сексът вървяха ръка за ръка. Ако беше от хората, които за собствено забавление създават исторически теории, той би казал, че същото се отнася до всички политически събития: в корена на войните, правителствата и въстанията бе желанието за секс; защото историята се разгръща в съответствие с икономическите сили и най-сериозният стимул, обуславящ стремежа към забогатяване, е за да можеш да чукаш редовно, както и когото искаш. В настоящия момент, седнал на пейката зад библиотеката, Профейн бе убеден единствено в това, че ако някой работи и получава неодушевени пари, само за да купува още повече неодушевени предмети, значи е луд. Предназначението на неодушевените пари е получиш за тях жива топлина, уморени нокти забити в живи плещи, накъсани стонове във възглавницата, разчорлена коса, притворени очи, гънещи се слабини…

От тези мисли се надърви. Прикри ерекцията с поместените в „Ню Йорк Таймс“ обяви за търсене на работна ръка и я зачака да спадне. Няколко гълъба го наблюдаваха любопитно. Минаваше пладне и слънцето бе горещо. Трябва да продължавам да търся, мислеше той, денят не е свършил. Какво да прави? Казваха му, че няма специалност. Всички други бяха на ти с някоя машина. А за Профейн дори кирката и лопатата не гарантираха безопасност.

Случайно сведе поглед. Ерекцията му бе направила кръстообразна гънка на вестника, която вървеше ред по ред надолу по страницата, докато издутината постепенно се смаляваше. Това бе списък на бюра по труда. Добре, каза си Профейн, просто за опит ще затворя очи, ще преброя до три, ще ги отворя и върху което бюро се падне гънката, там ще отида. Все едно че хвърлям ези-тура: неодушевен кур, неодушевена хартия, чиста случайност. Отвори очи на Бюро по труда „Пространство/Време“, чийто адрес бе в Долни Бродуей, близо до „Фултън Стрийт“. Лош избор, помисли Бени. Това означаваше 15 цента за метрото. Но сделката си е сделка. Във влака, който хвана от „Лексингтън Авеню“ към центъра на града, Бени видя един скитник, проснат диагонално на седалката, запречил прохода. Никой не искаше да седне до него. Той бе кралят на метрото. Изглежда бе прекарал там цялата нощ и подобно на йо-йо бе навивал километри до Бруклин и обратно, над главата му бълбукали тонове вода и навярно е сънувал своята индивидуална подводна страна, населена с морски сирени и дълбоководни същества, отдадени на спокоен живот сред скалите и потъналите галеони; сигурно е проспал наплива на всякакви костюмирани господа и зозички с високи токове, изпепеляващи го със свирепи погледи, защото заемаше три места, но никой от тях не е посмял да го събуди. Ако пространството под улицата и това под морето са еднакви, значи той бе владетел и на двете. Бени помнеше, че веднъж през февруари бе заспал в метрото, и се запита как ли е изглеждал в очите на Кук и Фина. Определено не им е приличал на крал: по скоро на мухльо, на слуга.

Тъй както бе затънал в самосъжаление, едва не пропусна спирката на „Фултън Стрийт“. Затварящите се врати защипаха пеша на велуреното му сако; замалко щеше да бъде отнесен така чак до Бруклин. Намери Бюро по труда „Пространство/Време“ в дъното на улицата и на десетия етаж. Когато пристигна там, чакалнята бе препълнена. Бързият оглед не показа достойни за съзерцание момичета, всъщност изобщо нямаше кого да гледа, освен едно семейство, което сякаш бе преминало през спуснатата завеса на времето, направо от Голямата Депресия; бе пропътувало на пикап „плаймут“ от тяхната прашна земя до Ню Йорк; мъж, жена и тъща, които яростно се надвикваха. Само тъщата проявяваше истински интерес към някаква работа и изправена солидно насред чакалнята, тя им обясняваше как да попълнят формулярите, докато провисналата от устните цигара заплашваше да прогори червилото й.

Профейн попълни молбата, остави я на бюрото на секретарката и седна да чака. Скоро от външния коридор долетя забързаното и възбуждащо почукване на високи токчета. Главата му се завъртя като привлечена от магнит и той видя на вратата дребничко момиче, издигнато от токчетата чак до 155 сантиметра. Брей, брей, помисли Бени, готина е. Обаче тя не търсеше работа, а бе от персонала, и мястото й бе от другата страна на преградата. Поздравявайки с усмивка и махване с ръка всеки от своя район, тя с елегантно-грациозно почукване на токчетата отиде до нейното бюро. Бени чуваше тихото потъркване на бедрата й, които се целуваха през найлоновите чорапи. Охо, охо, мислено възкликна той, я виж какво се надига отново. Сведи глава бе, копеле такова!

Ерекцията се заинати и отказваше да спадне. Тилът му пламна и порозовя. Секретарката, стройно слабо момиче, което сякаш бе цялото стегнато — плътно прилепващо бельо и чорапи, опънати сухожилия, стиснати устни, истинска жена на пружина, — крачеше отмерено сред бюрата и като машина за автоматично раздаване на карти подхвърляше върху тях молби. Шест интервюиращи, преброи ги той. Шансът тя да изтегли мен е едно от шест. Като руска рулетка. Но защо така? Ще го унищожи ли това момиче, което изглежда тъй крехко, с толкова нежни, хубави крака? Приведена, тя разглеждаше молбите в ръката си. Вдигна глава, той видя очите й, еднакво полегати и двете.

— Профейн — извика тя. Гледаше го леко намръщена.

О, Господи, помисли Бени, зареденото гнездо. Късметът на неудачника, който, в съответствие със здравия смисъл, би трябвало да загуби в тази игра. Руска рулетка е само едно от названията й, безмълвно изпъшка той, а я виж как съм надървен. Тя извика отново името му. Препъвайки се в стола, Бени скочи и, превит на две, прикривайки с вестника издутината в панталона, мина зад преградата и стигна до нейното бюро. На табелката пишеше РЕЙЧЪЛ АУЛГЛАС. Профейн седна бързо.

— Най-после — отбеляза тя и запали цигара, като междувременно огледа горната половина на тялото му.

Бени затършува нервно из джобовете за цигара. Тя побутна към него кибрита с нокът и Профейн вече усещаше по гърба си неговото приплъзване, паузата, преди да се забие неудържимо, когато тя стига до оргазъм.

А ще се случи ли това някога? Двамата вече бяха в леглото; Профейн не виждаше нищо друго, освен една нова импровизирана фантазия, в която само това тъжно лице с влажни полуотворени очи се изпъва бавно в неговата сянка, бледо под него. Господи, той бе в нейна власт.

Удивително, ерекцията започна да спада, кожата на врата му да избледнява. И новото и повреденото йо-йо навярно се чувствуват така след кратък период на неподвижност, търкаляне, спускане: пъпната му връв внезапно бива развързана и то разбира, че другият й край е в ръце, от които не може, а и не желае да избегне. Знае, че сам по себе си простият механизъм вече няма нужда от симптомите на безполезността, самотата и безпосочността, защото сега за него е предначертан път, от който не може да се отклони. Ето какво би усещало то, ако изобщо имаше такова нещо, като одушевено йо-йо. В очакване на настъпването на някоя подобна деформация в познатия му свят, Профейн се чувствуваше почти като йо-йо и под нейния поглед започна изпитва съмнения в собствената си одушевеност.

— Какво ще кажеш за нощен пазач? — попита тя най-после.

„Теб ли да пазя?“ мислено се учуди той.

— Къде? — попита Бени.

Тя спомена някакъв адрес, наблизо, в Мейдън Лейн.

— „Антрорисърч Асосиейтс“. — Профейн бе сигурен, че не би могъл да го изрече толкова бързо, колкото нея. На обратната страна на една визитна картичка тя надраска адреса и името: Оли Бергомаск. — Той търси човек. — Подаде му картичката, бързо докосване на ноктите й. — Ела тук, щом разбереш какво е положението. Бергомаск ще ти каже веднага, той не си губи времето. Ако не стане, ще видим какво друго имаме.

На вратата Профейн погледна назад. Целувка ли му изпращаше тя или се прозяваше?

II

Уинсъм излезе рано от работата. Когато стигна в апартамента, завари жена си Мафия и Пиг Бодайн, седнали на пода. Пиеха бира и обсъждаха нейната Теория. Мафия, с плътно прилепнали бермуди, бе кръстосала крака по турски. Пиг се бе вторачил очарован в междубедрието й. Този човек ме дразни, помисли Уинсъм. Взе една бира и отиде при тях. Някак вяло започна да прави неопределени догадки дали Пиг чука жена му, получава ли секс от нея. Но бе трудно да се каже кой какво получаваше от Мафия.

Имаше една любопитна морска история за Пиг Бодайн, която Уинсъм бе чул от самия него. Уинсъм знаеше, че Пиг иска да направи кариера някога като главен герой в порнографски филми. Често на лицето му се появяваше зла усмивка, сякаш той гледаше или може би извършваше множество непристойни неща, запечатани на ролка след ролка. Лавиците на радиорубката на „Ешафод“ бяха претъпкани от частната заемна библиотека на Пиг, събрана по време на средиземноморските курсове на ескадрения миноносец и отдавана под наем на екипажа, по 10 цента за книга. Колекцията бе достатъчно гнусна и с нейна помощ името Пиг Бодайн се бе прочуло в цялата ескадра като нарицателно за декадент. Но никой не подозираше, че освен библиотекарски, Пиг би могъл да има и творчески способности.

Една вечер Оперативно Съединение 80, състоящо се от два самолетоносача, четири тежки кораба и охранителен кръгов заслон от дванайсет ескадрени миноносеца, включително „Ешафод“, плавало на няколкостотин километра източно от Гибралтар. Било може би два часа след полунощ, видимост неограничена, звездите били разцъфнали тлъсти и знойни над катраненочерното Средиземно море. Радарите не отчитали никакъв противник в непосредствена близост, привършилите с рулевата вахта спели, а носовите вахтови си разказвали морски истории, за да не заспят. Такава ми ти нощ. Изведнъж всички телетайпи на оперативното съединение започнали да звънят, зън, зън, зън, зън, зън. Пет позвънявания или МЪЛНИЯ, първоначален контакт с вражески сили. Тъй като било 1955 година, общо взето мирно време, капитаните били вдигнати от леглата, последвало обявяване на бойна тревога, били приведени в действие плановете за разсредоточаване на силите. Никой не знаел какво става. Когато телетайпите задействували отново, съединението вече било разпръснато в радиус от няколкостотин километра из морето и повечето радиокабини били препълнени докрай. Машините започнали да печатат.

„Следва съобщение.“ Телетайпистите и офицерите се привели със затаен дъх около апаратите, представяйки си руски торпеда, баракудоподобни и пагубни. „Мълния.“ Да, да, възбудено шепнели те: пет позвънявания, Мълния. Продължавай. Пауза. Най-после клавишите отново започнали да потракват.

„ЗЕЛЕНАТА ВРАТА. Една вечер Долорес, Вероника, Джъстин, Шарън, Синди Лу, Джералдин и Ървинг решиха да си направят оргия…“ И последвали, на метър и половина телетайпна хартия, функционалните изводи от тяхното решение, разказани от гледната точка на Ървинг.

Поради неизвестни причини, изобщо не могли да уличат Пиг. Вероятно защото половината радисти на „Ешафод“, — а също свързочният офицер Нуп, дипломант от Анаполис[1], — участвали в играта и веднага щом била обявена Мълнията, заключили вратата на радиокабината.

Произшествието било прието за някаква шега. На другата вечер, с незабавно оперативно предимство, телетайпите отпечатали КУЧЕШКА ИСТОРИЯ, в която се разказвало за санбернара Файдо и две момичета от Женския доброволен спомагателен корпус на Военноморските сили на САЩ. По същото време Пиг бил на вахта и споделил на съучастника си Нуп, че повествованието е доказателство за несъмнена литературна дарба. То било последвано от нови високоприоритетни постижения: „ПЪРВОТО МИ ЕБАНЕ“, „ЗАЩО ПОМОЩНИК-КОМАНДИРЪТ Е ПЕДЕРАСТ“, „КЪСМЕТЛИЯТА ПИЕР СЕ РАЗВИЛНЯВА“. Когато „Ешафод“ пристигнал в Неапол, неговото първо междинно пристанище, разказите наброявали пълна дузина, всички старателно подредени в архива на Пиг, под буквата Е.

Но първичният грях влече след себе си крайното възмездие. По-късно, някъде между Барселона и Кан, настъпили лоши времена за Пиг. Една вечер, докато почиствал таблото за съобщения, той заспал, облегнат на вратата на кабината на старши помощник-командира. Корабът избрал точно този момент да извие десет градуса наляво. Пиг се сгромолясал като труп върху ужасения офицер. „Спеше ли, Бодайн?“ — поразен извикал помощник-командирът. Пиг продължил да хърка сред разпръснатите бележки със специални обявления. За наказание го преместили в кухнята. Още първия ден заспал на поточната линия за сервиране и опропастил една голяма тенджера с картофено пюре. За следващото хранене го изпратили в помощ на готвача Потамос, отговарящ за супата, която и без това никой не ядял. Очевидно колената на Пиг притежавали способността да се заключват по особен начин и това му позволявало да спи прав, когато „Ешафод“ плавал гладко. Той бе уникален медицински казус. Когато корабът стигнал Съединените Щати, изпратили Пиг в Портсмутската флотска болница за изследване. След завръщането му на „Ешафод“, го разпределили в палубната команда на помощник-боцмана Папи Ход. Само за два дни Папи Ход го принудил да дезертира, и това щял да бъде първият от многото такива случаи.

В момента по радиото звучеше една песен за Дейви Крокет[2], която много дразнеше Уинсъм. Беше 1956 година, разгарът на манията за шапки от кожата на миеща се мечка. Където и да погледнеш, хиляди младежи обикаляха насам-натам с тези рунтави хермофродитски символи на главите. Разпространяваха се нелепи легенди за Дейви Крокет, всичките в пряко несъответствие с онова, което Уинсъм бе чувал като момче, отвъд планините на Тенеси. Този човек, сквернословен, въшлив пияница, корумпиран законодател и безчовечен заселник, бе провъзгласен пред младежта на страната като снажен, висок и добре сложен пример за англосаксонското превъзходство. Той бе превърнат в герой, такъв, какъвто би могла да създаде Мафия, след пробуждане от някой особено шантав и еротичен сън. Песента просто плачеше за пародийна версия. Уинсъм дори бе римувал собствената си автобиография в тоналност ла и простичка комбинация от три — преброй ги — сменящи се акорда:

От Дърам е родом той в 23-та

И от баща неизвестен

още 3-годишен напердаши един негър

А после при съседите гледа линч.

(Припев:)

Руни, Руни Уинсъм, цар на креватната гимнастика

Скоро той порасна и на всички стана ясно

Че ще бъде Руни любовник страстен

Защото често обикаляше край релсите

Да си опитва късмета за долар на тек.

С бунтарски вик се появи в Уинстън-Сейлъм,

Забърса там една готина южнячка

Това добре, но баща й вдигна патърдия,

Когато забеляза, че тя е надула корема.

Слава Богу войната започна,

И храбрият наш Руни отиде на фронта,

Но там го пратиха в стрелково гнездо,

И патриотизмът му не трая дълго.

Затова направи далавера с капитана,

Да го прехвърлят в „Агитация и пропаганда“,

Прекара остатъка от войната в едно шато,

И оттам призоваваше „Напред към Токио“.

Свърши войната и нашият Руни

Окачи пушка и униформа на пирона,

Отиде в Ню Йорк да се забавлява

И цели шест години търси работа.

Приеха го в МСА — рекламен текстописец,

Не кой знае ’кво, но плащаха редовно.

Един прекрасен ден избяга от работа,

И се запозна с красавицата Мафия.

Тя реши, че Руни има бъдеще

А според него в леглото Мафия бе фурия.

И нашият Руни май превъртя

Защото скоро вдигнаха сватба.

Сега той има звукозаписна компания,

⅓ от приходите плюс заплата,

И красива жена, който иска свобода,

За да практикува своята Теория.

(Припев:)

Руни, Руни Уинсъм, цар на креватната гимнастика.

Пиг Бодайн бе заспал. Мафия се събличаше в нейната стая, вторачена в огледалото. А Паола, помисли Руни, къде си ти, Паола? Напоследък бе започнала да изчезва за по два-три дни и никому не бе известно къде ходи тя.

Може би Рейчъл ще каже на Паола някоя добра дума за него. Той знаеше, че изповядваните от него идеи за морално и неморално са твърде стародавни, направо от деветнайсетия век. А момичето бе загадка. Почти не говореше, сега вече много рядко посещаваше Ръждивата лъжица и то само когато бе сигурна, че Пиг не е там. Пиг я желаеше. Уинсъм бе сигурен, че Пиг — под прикритието на някаква система от правила, която изкарваше мръсници само офицерите (а може би и шефовете на компании?), — си представя Паола като партньорка във всеки кадър от своите порнографски фантазии. Това, както предполагаше Уинсъм, бе напълно естествено: момичето имаше типичният за един обект на садистични прояви пасивен вид, на същество, което да бъде обличано в различни неодушевени костюми и фетиши, измъчвано, подлагано на странните унижения от каталога на Пиг, нейните гладки и, разбира се, девствени наглед крайници да бъдат принуждавани да се гънат в пози, способни да възпламенят нечий декадентски вкус. Рейчъл бе права, Пиг — а навярно дори и Паола, — биха могли да бъдат продукти единствено на креватната гимнастика. Самопровъзгласилият се за цар на креватната гимнастика Уинсъм съжаляваше, че е така. Как бе станало това, с какво бе допринесъл всеки, включително и той самият, не му бе ясно.

Когато Уинсъм влезе в стаята, приведената Мафия сваляше три четвърти чорап. С тези нейни тоалети сигурно иска да прилича на гимназистка, помисли той и я плесна силно по близката до него долна буза. Тя стана, обърна се и Уинсъм я шамароса през лицето.

— ’Кво? — стреснато изхлипа Мафия.

— Просто така — отвърна той. — За разнообразие. — С една ръка между краката й, другата стиснала косата й, той я вдигна като жертва, каквато Мафия не беше, и я полузавлече, полузахвърли на леглото, където тя остана просната, бяла кожа, черно окосмен пубис, чорапи, всичко това объркано. Уинсъм свали ципа на панталона си.

— Не забравяш ли нещо? — попита тя, престорено свенливо и полууплашено, тръсвайки коса към чекмеджето на тоалетката.

— Определено не — отвърна Уинсъм.

[1] Т.е. Американската военноморска академия в Анаполис, щата Мериленд. ↑

[2] Дейвид (Дейви)Крокет (1786–1836) американски граничен рейнджър/заселник и политически деец, загинал в битка край Аламо във войната срещу Мексико. ↑

III

Профейн се върна в Бюро по труда „Пространство/Време“, убеден, че ако не нещо друго, Рейчъл поне му носеше късмет. Бергомаск му бе дал службата.

— Чудесно — отбеляза тя. — Бергомаск ще плати таксата, ти не ни дължиш нищо.

Бе към края на работното време. Рейчъл започна да оправя нещата по бюрото си.

— Ела с мен вкъщи — покани го тя. — Чакай ме до асансьора.

Но, докато чакаше навън в коридора, облегнат на стената, му дойде на ум, че и с Фина бе същото. Тя го бе завела у дома си тъй, все едно че отнасяше намерена на улицата молитвена броеница, и бе убедена, че Бени е вълшебник. Фина беше ревностна римокатоличка, също като баща му. Рейчъл е еврейка, знаеше Профейн, също като майка му. Може би Рейчъл искаше само да го храни, да бъде еврейска майка.

Слязоха долу с препълнения асансьор, притиснати един до друг, тя спокойно загърната в сив шлифер. В метрото, при подвижната преграда, Рейчъл пусна два жетона за тях.

— Хей — запротестира Бени.

— Ти нямаш пари — поясни тя.

— Все едно че съм жиголо. — Наистина точно такова бе усещането му. Винаги ще се намерят 15 цента, може би половин парче салам в хладилника, нещо, с което тя да го нахрани.

Рейчъл реши да настани Профейн при Уинсъм, а тя да поеме грижата за прехраната му. Апартаментът на Уинсъм бе известен на Пасмината като „уестсайдския приют“. Имаше място за всички и на Уинсъм не му пукаше кой спи там.

На другия ден Пиг Бодайн се появи пиян в квартирата на Рейчъл, преди вечеря. Търсеше Паола, която бе излязла, неизвестно къде.

— Хей, мой човек — викна той на Профейн.

— О, приятелче — откликна Бени. Отвориха по бира.

Скоро Пиг ги замъкна в Музикален клуб „Нота V“, да слушат Маклинтик Сфиър. Рейчъл седна и се съсредоточи в музиката, а Пиг и Профейн започнаха да споделят морски истории и различни спомени. През една от паузите, Рейчъл отиде на масата на Сфиър и разбра, че той бе подписал с Уинсъм договор да подготви две дългосвирещи плочи за „Необичайни звукозаписи“.

Поговориха малко. Паузата свърши. Квартетът отново застана на подиума, музикантите побърникаха инструментите, започнаха с една композиция на Сфиър, озаглавена „Хипнотизирай приятеля си“. Рейчъл се върна при Пиг и Профейн, които обсъждаха Папи Ход и Паола. Каква съм идиотка, идиотка, мислено изруга тя, къде го доведох? Защо ми трябваше да го водя тук?

На другата сутрин, неделя, тя се събуди с лек махмурлук. Уинсъм бе отвън, блъскаше с юмрук по вратата.

— Днес е почивен ден — изпъшка Рейчъл. — Какво има, дявол да го вземе?

— Не се сърди, мили отче-изповедниче — призова я Уинсъм. Имаше вид сякаш не бе спал цялата нощ.

— Отиди на изповед при Айгенвалю. — Тя изтрополи до кухнята, сложи кафето на котлона. — Кажи сега, какъв ти е проблемът?

Какъв можеше да бъде проблемът: Мафия. Целият негов маскарад бе напълно преднамерен. Уинсъм бе облякъл носена вече три дни риза и бе несресан и чорлав, за да създаде съответното настроение на Рейчъл. Ако искаш едно момиче да сводничи за своята съквартирантка, не трябва да подхващаш темата веднага. Тук има тънкости. Изявеното желание да говори за Мафия бе само претекст.

Напълно естествено, Рейчъл пожела да разбере дали той е говорил изобщо със зъболекаря и Уинсъм отвърна не. Напоследък Айгенвалю бил зает, провеждал неофициално групово разискване със Стенсъл. На Руни му бе необходимо да чуе женска гледна точка. Тя наля кафе и го осведоми, че двете й съквартирантки са излезли. Той затвори очи и скочи:

— Рейчъл, мисля, че тя ми изневерява.

— И какво от това? Подкрепи го с доказателства и се разведи.

Пресушиха две кани с кафе. Руни пресуши себе си. В три часа Паола дойде и с бърза усмивка изчезна в нейната стая. Изчерви ли се той? Сърцето му затуптя по-бързо. Кофти работа, реагираше като начинаещ.

— Можем ли да продължим разговора? — попита Уинсъм, надигайки се. — Дори просто така, между другото.

— Ако това ще помогне — с усмивка, напълно уверена, че няма да помогне. — А каква е тази история за договор с Маклинтик? Само не ми казвай, че „Необичайни“ вече издава нормални плочи. Каква ти е далаверата от това, религиозно изживяване ли получаваш?

— Ако изобщо получавам нещо, това единствено е религиозното изживяване — въздъхна той.

На връщане в апартамента, Уинсъм мина през Ривърсайд Парк. Питаше се дали бе постъпил правилно. Рейчъл сигурно е помислила, че той желае нея, а не съквартирантката й.

В апартамента завари Профейн и Мафия да разговарят. Мили Боже, въздъхна той, искам да спя и това е всичко. Легна свит в ембрионална поза, и странно, заспа скоро.

— Казваш, че си половин евреин, половин италианец — долиташе гласът на Мафия от другата стая. — Каква ужасно забавна роля. Като Шейлок[1], non e vero[2], ха, ха. В Ръждивата лъжица идва един млад актьор, който твърди, че е ирландско-арменски евреин. Трябва да ви запозная.

Профейн реши да не спори. Само отбеляза:

— Тази Ръждива лъжица сигурно е приятно място. Обаче не е от моята класа.

— Класа, глупости! — отсече тя. — Аристократизмът е в душата. Кой знае, ти може да си потомък на крале.

Аз знам, мислеше Профейн. Аз съм потомък на смотаняци, Йов е основателят на моето потекло. Мафия бе с плетена рокля от някакъв прозрачен материал. Тя седеше, подпряла брада на коленете, така че роклята й бе виснала и оголила задната част на бедрата й. Профейн се изтърколи по корем. Сега вече става интересно, помисли той. Вчера Рейчъл го бе хванала за ръка и завела в апартамента на Уинсъм, където завариха Мафия, Каризма и Фу да играят австралийска борба[3] (тройка, вместо четворка) на пода на всекидневната.

А сега Мафия вече бе успяла да легне успоредно на Профейн. Очевидно тя имаше някаква идея да си допират носовете. Сигурно мисли, че това е много хитро, реши Профейн. Но котаракът Фанг дотича яростно и скочи между тях. Мафия се обърна по гръб и започна да чеше и подмята котарака. Профейн отиде до хладилника за още бира. Във всекидневната влязоха Каризма и Пиг Бодайн и запяха гуляйджийска песен:

Щури барове има колкото щеш из Америка,

Там всяк’ви откачалки си прекарват готино.

В Балтимор можеш да ебеш на пода,

В Ню Орлиънс — да играеш сценки по Фройд,

В Киокук — да лафиш за Бекет и дзенбудизъм,

А в Тера Хоут, Индиана, има еспресо машини,

Което всъщност е културна празнина,

Ако изобщо съществува такава.

Но макар че влачих гъз от Бостън

Чак до широкия Тихи океан,

В душата ми е само „Ръждивата лъжица“,

Единствен бар за мен е „Лъжицата ръждива“.

Двамата сякаш бяха донесли сред благопристойните фасади на „Ривърсайд Драйв“ частица от атмосферата на онова заведение. Скоро, съвсем неусетно, започна купон. Влезе Фу и веднага започна да върти по телефона и да кани когото му падне. На входната врата, която бе оставена отворена, като по чудо се появиха момичета. Някой хвана по радиото УКВ, друг отиде за бира. Към ниския таван запълзяха тъмни слоести кълба цигарен дим. Двама-трима членове на Пасмината заклещиха в един ъгъл Профейн и почнаха да го запознават с принципите й, тоест на Пасмината. Бени ги остави да говорят и захвана да лочи бира. Скоро бе пиян и вечерта бе настъпила. Профейн нагласи будилника, намери свободен ъгъл в една стая и заспа.

[1] Шейлок — евреин лихвар, герой от пиесата на Шекспир „Венецианският търговец“. Преносно — безсърдечен, алчен лихвар. ↑

[2] Non e vero (итал.) — нали. ↑

[3] Австралийска борба — игра, при която борците се състезават всеки срещу всеки с друг отбор. ↑

IV

Същата вечер, 15 април, в реч по случай Деня на независимостта, Давид Бен Гурион[1] предупреди своята страна, че Египет планира да унищожи Израел. Още от зимата в Близкия Изток назряваше криза. На 19 април влезе в сила прекратяване на военните действия между двете страни. Същият ден Грейс Кели[2] сключи брак с принц Рение III на Монако. И тъй отминаваше бавно пролетта, пълноводни течения и малки въртопчета, отразявани по еднакъв начин във вестникарските заглавия. Хората четяха новините, които искаха да четат и, съобразно с това, всеки от тях строеше собствената си миша дупка от парцалите и сламките на историята. По груби пресмятания само в град Ню Йорк имаше пет милиона различни миши дупки. Едничък Бог знаеше какво става в умовете на министрите от кабинетите, на държавните глави и служителите в световните столици. Несъмнено техните индивидуални варианти на историята се проявяваха на дело. При условие, че преобладаваше нормалното разпределение[3] на биологичните видове.

Стенсъл не се вместваше в шаблона. Държавен служител без ранг, по принуда архитект на интриги и заговори, той, подобно на своя баща, би трябвало да има склонност към активни действия. Но вместо това прекарваше дните си във вегетиране, разговори с Айгенвалю и очакване Паола да разкрие къде е нейното място в този внушителна готическа камара от заключения, която той усилено създаваше. Безспорно съществуваха и неговите лични „следи“, които Стенсъл търсеше, вече апатично, без да проявява особен интерес, сякаш имаше някаква друга, по-важна работа. Обаче с изключение на оформената известна представа за създадената от него основна V-структура, Стенсъл не знаеше нищо друго за същността на тази мисия, и поначало самият той не бе наясно защо се бе наложило да започне преследването на V. Усещаше само (както казваше той, „инстинктивно“) кога дадена информация е полезна и кога не: кога една следа трябва да бъде игнорирана, кога да бъде гонена до неизбежната крива пътека. Естествено при такива интектуализирани преследвания, като осъществяваните от Стенсъл, изобщо не можеше да става въпрос за инстинкт: разбира се, фиксидеята бе придобита, ала на кой етап от родословието, как, дявол да го вземе? Освен ако той не бе, както подчертаваше, просто човек на века, нещо, което не съществува в природата. Би било нормално, при разговор в стила на Ръждивата лъжица, да го наречеш съвременен човек, търсещ своята идентичност. Много от тях вече бяха решили, че това е неговият Проблем. Бедата бе единствено там, че Стенсъл притежаваше всичките идентичности, с които можеше лесно да се справи точно в този момент: той бе просто Човекът, Който Търси V. (и произтичащите от това всякакви други превъплъщения), а самата тя имаше толкова далечно отношение към неговата самоидентичност, колкото и душевния стоматолог Айгенвалю или който и да е член на Пасмината.

Което, обаче, изкарваше на преден план един интересен нюанс на полова неопределеност. Щеше да бъде доста весело, ако в края на това преследване Стенсъл застанеше лице в лице със собствената си самоличност, заразена от някакво подобие на душевен травестизъм. Пасмината ще се скъса от смях. Откровено казано, той не знаеше от какъв пол може да е V., нито дори от какъв биологически род и вид. Да продължава по-нататък, допускайки, че туристката Виктория и канализационната мишка Вероника представляват същата V., това съвсем не означаваше поставянето на въпроса за някакво душевно прераждане: само потвърждение, че неговото издирване е съгласувано с Голямото Търсене, с най-голямото съзаклятие на века, по същия начин, по който Виктория бе замесена в заговора за Вийсю, и Вероника имаше своето място в новия миши ред. Ако V. е исторически факт, значи тя продължава да действа сега, в този момент, защото върховният Безименен Заговор все още не е осъществен, въпреки че V. може да се окаже от женски род толкова, колкото и някоя лодка в морето или дадена нация.

В началото на май Айгенвалю запозна Стенсъл с „Гадния“ Чиклиц, президент на корпорацията „Йойодин“, притежаваща много разпръснати из цялата страна заводи и ангажирана с повече правителствени поръчки, отколкото би могла да изпълни. До към края на 40-те години „Йойодин“ бе действувала спокойно под наименованието „Играчки Чиклиц“, с един малък независим магазин-цех за играчки в предградията на Нътли, щата Ню Джърси. Неизвестно по каква причина, по онова време американските деца били обхванати от едновременна и психопатична страст към простите жироскопи, задвижвани от конец, навит около въртяща се пръчица, нещо като пумпал. Чиклиц, който съзрял потенциални пазарни възможности в това, решил да разшири производството. Почти бил успял да завоюва монополна позиция в пазара на жироскопи-играчки, когато магазинът му бил посетен от група ученици-екскурзианти, които му подсказали, че тези играчки действуват на същия принцип като жирокомпасите. „Като ’кво?“, попитал Чиклиц. Те му обяснили принципа на действие на жирокомпасите, разяснили му също и туй-онуй за скоростта и свободното въртене. Чиклиц смътно си припомнил прочетеното в някакво търговско списание, че правителството непрекъснато търсело фирми, на които да възложи производството на такива неща. Използвали ги в корабите, самолетите и напоследък в ракетите. „Ами защо не?“, казал си той. По същото време възможностите за дребния бизнес в тази област били описвани като богати. Чиклиц започнал да изработва жирокомпаси за изпълнението на държавни поръчки. Много скоро след това се включил в производството на прецизни телеметрични съоръжения, компоненти за измерителни уреди, малогабаритни свързочни инсталации. Продължил да разширява производството, да купува, да слива своите предприятия с други фирми. Сега, седем-осем години по-късно, той вече бе създал една империя от взаимнообвързани фирми, контролираща производството на самолетни корпуси и двигатели, командни системи за насочване, оборудване за наземна поддръжка, системи за управление. Някакъв новоназначен инженер му пояснил, че „дин“ е измерителна единица за сила. И така, за да символизира скромното начало на империята Чиклиц и да внуши идеята за сила, предприемчивост, инженерни умения, а също и солидна индивидуалност, той бе нарекъл компанията „Йойодин“.

Стенсъл посети един от неговите заводи в Лонг Айланд. Сред военния инструментарий, мислеше той, може да изникне някаква следа от заговора. Така и стана. Стенсъл бе навлязъл в сектора на канцеларии, чертожни дъски и хелиографни копия. Скоро той откри някакъв леко плешив господин със свинска физиономия и костюм европейска кройка, седнал полускрит сред гора от картотечни шкафове и отпиващ от време на време кафе от картонена чаша, което при днешния инженер практически минава за съсловен знак. Инженерът се казваше Курт Мондауген, бе работил, да, в Пенемюнде[4], и бе участвувал в проектирането на Vergeltungwaffe Eins и Zwei[5]. Магическият инициал! Следобедът бързо отмина и Стенсъл уговори среща за подновяване на събеседването.

След около седмица, в една от уединените странични стаи на Ръждивата лъжица, над отвратителна имитация на мюнхенска бира, Мондауген разказа, за младите си години в Югозападна Африка.

Стенсъл слушаше внимателно. Самото описание и въпросите след него отнеха не повече от половин час. Обаче, следобедът на следващата сряда в кабинета на Айгенвалю, когато Стенсъл преразказваше историята, тя бе претърпяла значителна промяна: според израза на Айгенвалю, беше се „стенсълизирала“.

[1] Давид Бен-Гурион (1886 — 1973) — министър-председател и министър на отбраната на Израел в 1948 — 1953 г. и 1955 — 1963 г. (с прекъсване през 1961 г.). ↑

[2] Грейс Кели (1929 — 1982) — американска киноактриса. Снимала се е във филми на Дж. Форд и А. Хичкок. В 1956 г. изоставя кинокариерата, след брака с принца на Монако Рение III. ↑

[3] Нормално разпределение (наричано също и Разпределение на Гаус). В статистиката — теоретично честотно разпределение на група променливи данни, обикновено представени като крива с форма на камбана, симетрична спрямо координатната вертикала. ↑

[4] Пенемюнде — остров в Балтийско море, на който в 1937 г. бил създаден германски ракетен полигон и Научноизследователски ракетен център, където през годините на Втората световна война се провеждат изпитания на ракетите Фау 1 и Фау 2. ↑

[5] Vergeltungwaffe Ains и Zwei (нем.) — букв. „Оръжие на възмездието едно и две“ — немските ракети Фау 1 и Фау 2, използвани през ІІ Световна война. ↑

Девета глава
Разказът на Мондауген

I

Една майска утрин на 1922 година (което означаваше почти зима тук, в областта Вармбад) младият Курт Мондауген, бивш студент от Мюнхенския Техническия Университет, пристигна в аванпоста на белите заселници близо до село Калкфонтейн Саут. По-скоро едър, отколкото пълен, рус, с дълги мигли и срамежлива усмивка, която очароваше по-възрастните жени, Мондауген седеше в стара талига, разсеяно човъркаше носа си, очакваше изгрева на слънцето и съзерцаваше понтока (или сламената колиба) на Вилем ван Вик, низш представител на Виндхукската[1] администрация. Конят му задряма и се покри с роса, докато в това време Мондауген току подскачаше на капрата, опитвайки да сдържи яда, объркването, лошото настроение; а мудното слънце, като за подигравка над него, все още се криеше някъде отвъд необятните убийствени простори на пустинята Калахари.

Лайпцигчанинът Мондауген демонстрираше поне две специфични за този край анормалности. Първата (незначителна): той имаше саксонския навик да прибавя, явно наслуки, умалителни окончания към съществителните имена, одушевени или неодушевени. Втората (сериозна): той споделяше със съгражданина си Карл Бедекер инстинктивно недоверие към юга, независимо доколко относително южен би могъл да е даден район. Лесно можем да си представим с каква ирония Мондауген гледаше на настоящото положение и отвратителното своенравие, което, предполагаше той, го бе подтикнало първо да отиде да учи в университета, и после в края на краищата (сякаш, подобно на меланхолия, тази носталгия по юга бе прогресираща и неизлечима) да изостави мюнхенското кризисно време, да пропътува до другото полукълбо и да навлезе в огледалното време на Югозападния Протекторат.

Мондауген бе дошъл тук като участник в една програма за проучване на атмосферните радиосмущения: накратко сферики. През I Световна война някой си X. Баркхаузен[2], прослушвайки телефонните съобщения между съюзническите сили, чувал поредица от понижаващи се тонове, които много наподобявали затихващите звуци на свирка с плъзгач. Всеки от тези „свирачи“ (както ги наричал Баркхаузен) бил с продължителност само около секунда и изглежда заемал диапазона на тъй наречените ниски или звукови честоти. Оказало се, че свирачът бил само първият от цяло семейство сферики, чиято класификация щяла да включва пощраквания, скърцане, пиукане, носови просвирвания и нещо подобно на птиче чуруликане, по-късно наречено утринен хор. Не било известно какво точно ги предизвиквало. Според някои, причината била в слънчевите петна, според други, в експлозиите на светкавиците; но всички били на мнение, че там някъде било съсредоточено земното магнитно поле, и съответно бил разработен план да бъдат записвани сфериките, приети на различни географски ширини. На Мондауген, който бе в долната част на списъка, се падна Югозападна Африка и му бе наредено да установи своето оборудване възможно най-близо до 28° южна ширина.

Първоначално той бе обезпокоен, че ще трябва да живее в бивша немска колония. Както повечето буйни младежи — и не малко сприхави старци, — мисълта за поражение му бе омразна. Но скоро Мондауген разбра, че много немци, които са били земевладелци преди войната, са останали и правителството на Кейп[3] им е разрешило да запазят гражданството, собствеността и местните работници. И наистина, във фермата на Фопъл в северната част на областта, между планинската верига Карас и покрайнините на пустинята Калахари, на един ден път от възстановителната станция на Мондауген, се бе зародило някакво подобие на експатриантски светски живот. Откакто бе пристигнал Мондауген, почти всяка вечер необуздани празненства, игрива музика и весели момичета изпълваха в някакъв сякаш безкраен Fasching[4] къщата на Фопъл в стил колониален барок. Но благополучието, което бе намерил в този затънтен край, изглежда скоро щеше да се изпари.

Слънцето изгря и ван Вик се появи на вратата като двуизмерна фигура, внезапно пусната на сцената от скрита макара. Един лешояд кацна пред колибата и впери очи към ван Вик. Мондауген се раздвижи; скочи от каруцата, тръгна към колибата.

Ван Вик размаха към него бутилка домашна бира.

— Знам, знам — извика той през разделящата ги изсъхнала земя. — Цялата нощ ги чувах, не съм спал. Мислиш ли, че нямам други ядове?

— Антените ми! — извика Мондауген.

— Твоите антени и моята Вармбадска област — отбеляза бурът. Той бе пиян. — Знаеш ли какво стана вчера? Имаш причина за тревога. Абрахам Морис[5] прекоси Оранжевата река. — Това, както бе предвидил ван Вик, порази Мондауген.

— Само Морис ли? — успя да запита той.

— Шестима мъже, няколко жени и деца, оръжие, добитък. Но има нещо друго. Морис не е обикновен човек. Той е месия.

Раздразнението на Мондауген внезапно бе отстъпило място на страха, който започна да нараства от вътрешностите му.

— Заплашиха, че ще изпокъсат антените ти, нали?

Но той не бе направил нищо…

— И ти имаш принос в тази бъркотия — изпръхтя ван Вик. — Каза, че само ще прослушваш смущенията и ще записваш данните. Изобщо не спомена, че ще ги пускаш да бучат с пълна сила из целия ми район и че ти самият ще се превърнеш в смущение. Бонделсвартите[6] вярват в духове, сфериките ги плашат. А уплашат ли се, те стават опасни.

Мондауген призна, че бе използувал усилвател на звука и високоговорител.

— Случва се да заспивам — обясни той. — Различните сферики възникват в различно време на деня. Аз представлявам проучвателен екип, в състав от един човек. Все някога трябва да спя. Монтирал съм малкия високоговорител на таблата на леглото, над главата ми и той ме буди веднага. Реакцията ми е почти мигновена, тъй че в най-лошия случай пропускам да запиша само първите две-три сферики от дадена серия…

— Когато се завърнеш в твоята станция, антените ти ще бъдат съборени, а оборудването натрошено — прекъсна го ван Вик. — Момент само, — добави той, виждайки, че младежът се извърна със зачервено лице и засумтя, — почакай, преди да хукнеш с викове за мъст. Една дума. Само една неприятна дума: бунт.

— Всеки път, когато някой бондел ви отвърне дръзко, за вас това е бунт. — Мондауген изглежда бе готов да се разплаче.

— Абрахам Морис вече е обединил сили с Якобус Кристиан[7] и Тим Бойкс[8] и отиват на север. Известно ти е, че в твоя район знаят за това. Няма да бъда изненадан, ако до една седмица всички бонделсварти в областта се въоръжат. Да не говорим за няколкото самоубийствено настроени фелдскюндраери[9] и витбойси[10] от севера. Витбойсите винаги са готови за бой. — В колибата иззвъня телефон. Ван Вик забеляза изненадата по лицето на Мондауген. — Да. Чакай тук, може да има интересни новини. — Той изчезна вътре.

От една близка колиба долетяха звуците на бонделсвартска цафара, нереални като вятър, монотонни като слънчева светлина през сухия сезон. Мондауген слушаше, сякаш звуците имаха какво да му кажат. Те нямаха.

Ван Вик се появи на вратата.

— Слушай ме сега, юнкер. На твое място бих отишъл във Вармбад и бих престоял там, докато това тук премине.

— Какво е станало?

— Обади се участъковият надзирател в Гуручас. Очевидно са настигнали Морис и преди около час сержант ван Никерк е опитал да го накара да влезе с мир във Вармбад. Морис отказал и Ван Никерк сложил ръка на рамото му, което означава, че го арестува. Според версията на бонделите — която, можеш да бъдеш сигурен, вече е разпространена чак до португалската граница[11], — тогава сержантът заявил „Die lood van die Goevernement sal nou op julle smelt.“ Сега ще те залее разтопеното олово на правителството. Поетично, нали? Бонделите с Морис приели това като обявяване на война. И тъй, Мондауген, военните действия започват. Отивай във Вармбад. Или по-добре е да продължиш и благополучно да пресечеш Оранжевата река. Това е най-добрия съвет, който мога да ти дам.

— Не, не — възрази Мондауген. — Знаеш, че съм малко страхлив. Но предложи ми някой друг, не толкова добър съвет, защото там са моите антени.

— Прекалено много се тревожиш за тези антени, сякаш са изникнали от челото ти. Върви тогава. Върни се, ако имаш смелост, каквато аз определено нямам, отивай в твоя район и кажи на хората при Фопъл какво чу тук. Скрий се в неговата крепост. Ако искаш да знаеш моето мнение, скоро ще има клане. Ти не си бил тук в 1904 година. Но питай Фопъл. Той помни. Кажи му, че отново настъпват дните на фон Трота[12].

— Можеше да го предотвратиш — извика Мондауген. — Нали затова си тук, да осигуряваш спокойствие, да имаш грижата те да бъдат доволни? Да отстраняваш всякакъв повод за бунт.

Ван Вик избухна в горчив смях.

— Ти май изпадаш в едно много сериозно заблуждение относно държавната служба — най-после отвърна провлечено той. — Историята се създава нощем, както твърди една пословицата. Европейският държавен служител обикновено спи през нощта. Това, което в девет сутринта го чака в кошчето за входяща поща, е история. Той не води борба с историята, а опитва да съществува съвместно с нея. Точно така, Die lood van die Goevernement. Може би ние сме оловните тежести на един фантастичен часовник, необходими, за да го привеждат в действие, да поддържат определено чувство за история и време, което да надмогва над хаоса. Хубаво! Защо да не бъдат стопени няколко от тези оловни тежести? Нека за малко часовникът да не показва точно времето. Но ще бъдат отлети и окачени нови тежести и ако сред тях някоя не е с формата или името на Вилем ван Вик, за да поддържа точния ход на часовника, толкова по-зле за мен.

С отчаяно ръкомахане Курт Мондауген отдаде чест на този странен монолог, покатери се на каруцата и потегли към вътрешността на страната. Пътуването мина без особени събития. Изрядко от шубраците се появяваше по някоя волска кола; или в небето увисваше смолисточерно хвърчило и сякаш разглеждаше нещо дребно и бързоподвижно сред кактусите и трънките. Слънцето бе горещо. Мондауген се потеше обилно от всички пори; заспиваше, раздрусването на каруцата го пробуждаше; веднъж сънува изстрели и човешки крясъци. Следобед пристигна във възстановителната станция, завари близкото село на бонделите спокойно и своите инсталации непокътнати. Действайки с възможно най-голяма скорост, той демонтира антените и радиоприемащото оборудване, опакова всичко и го натовари на каруцата. Наоколо стояха пет-шест бонделсварти и го наблюдаваха. Докато приготви всичко за тръгване, слънцето бе почти залязло. От време на време с периферното зрение Мондауген забелязваше малобройни, почти слети с полумрака групи бонделсварти, които притичваха насам-натам във всички посоки из селището. Някъде на запад се бяха сдавили кучета. Когато стягаше последния възел, наблизо запищя цафара и само след миг той осъзна, че свирачът имитираше звуците на сферики. Наблюдаващите го бондели прихнаха. Смехът се усилваше, докато започна да звучи като джунгла, пълна с екзотични животинки, които бягат от някаква сериозна опасност. Но Мондауген знаеше много добре кой от какво бяга. Слънцето залезе, той седна на капрата. Никой не каза нищо за сбогом: зад гърба си Мондауген чуваше само писукането на цафарата и смеха.

До Фопъл оставаха още няколко часа. Единственото произшествие по пътя бе хаотичната оръдейна стрелба — сега вече истинска — вляво от него, зад един хълм. Най-после, съвсем рано сутринта, от плътночерната степна тъмнина внезапно срещу него лумнаха светлините на Фопъловата къща. Мондауген прекоси дъсчения мост над едно дефиленце и застана пред вратата.

Както обикновено, празненството бе в разгара си, стотината прозорци ярко светеха, водоливниците-чудовища, арабеските, декоративната мазилка и дърворезбите във „вилата“ на Фопъл вибрираха в африканската нощ. Група момичета и самият Фопъл стояха до вратата, докато бонделите на фермата разтоварваха каруцата и Мондауген докладваше за обстановката.

Новините разтревожиха няколко от по-близките съседи на Фопъл, които притежаваха ферми и добитък.

— Най-добре ще е всички да останем тук — обяви на компанията Фопъл. — Започнат ли палежи и разрушения, дори и да сте там, няма да можете да защитите своята собственост. Ако разпилеем силите си, те ще унищожат и нас, заедно с фермите ни. Тази къща е най-добрата крепост в района: здрава е, лесно може да бъде защитавана. Къщата и земята са оградени от всички страни от дълбоки клисури. Тук храната, музиката, хубавото вино и — той смигна похотливо, — красивите жени са повече от достатъчно. По дяволите всички там навън. Нека да водят тяхната война. Ние тук ще направим карнавал. Залостете вратите, затворете прозорците, смъкнете дървените мостове и раздайте оръжие. От тази нощ започва обсадата.

[1] Виндхук — административен център на някогашната Германска Югозападна Африка, столица на съвременна Намибия. ↑

[2] Хенрих Георг Баркхаузен (1881 — 1956) — немски учен в областта на електронната физика и електротехниката. Открил ефекта на скокообразното изменение на магнитизирането на феромагнитните вещества при непрекъснато изменение на външните условия (напр. магнитното поле), наречен на неговото име (1919). ↑

[3] Т.е. Южноафриканския Съюз. ↑

[4] Fasching (нем.) — карнавал. ↑

[5] Абрахам Морис (? — 1922) — един от лидерите на хотентотското племе Бонделсваарт. Живее и работи в изгнание в Южна Африка. След засилването на безредиците предизвикани от повишаването на т.нар. „кучешки данък“ в 1922 г. се завръща нелегално в Югозападна Африка (Намибия) въпреки наложената му възбрана. Предводител (от 1922 г.) на въстанието на бонделите, смятан за месия на хотентотите. Убит на 4 юни 1922 г. ↑

[6] Бонделсварти (или Бондели) — бунтовно хотентотско племе в Югозападна Африка, предвождано от Абрахам Кристиан. ↑

[7] Якобус Кристиян — капитан, сподвижник и съратник на Абрахам Морис и де факто лидер на племето Бонделсварти по същото време. ↑

[8] Тим Бойкс — определен от южноафриканската администрация официално за вожд на племето Бонделсварти през същия период. ↑

[9] Фелдскюндраери (африкаанс) — фелдскюн (афр.) — полска (здрава кожена) обувка. Буквално, фелдскюндраери означава „Хора, които носят здрави кожени обувки“, и това са хотентотските племена Витбойс, Свартбойс и Бонделсваарти в южната част на Югозападна Африка. ↑

[10] Витбойс (африкаанс) — едно от петте орламски племена, които в началото на ХІХ в. прекосяват Оранжевата река от Южна Африка и навлизат в Югозападна Африка. Първоначално били познати под наименованието Ховесин („пчелни царици“), под предводителството на Кидо Витбой, но по-късно станали известни като Витбойс. ↑

[11] Португалска граница — контролираните от Португалия територии, т.е. Ангола, с която Югозападна Африка граничи на север. ↑

[12] Адриан Дитрих Лотар фон Трота (1848–1920) — немски генерал ръководил военната кампания срещу бунта на хереросите през 1904 г. в Германска Югозападна Африка на територията на съвременна Намибия. Потушава въстанието с особена жестокост. ↑

II

Тъй започна Обсаденото Пиршество на Фопъл. За Мондауген то продължи два месеца и половина. През това време никой не излезе навън, никой не получи и вест от останалата част на областта. Когато Мондауген си тръгна, в избата все още имаше дузина покрити с паяжини бутилки вино и бяха останали десетина животни за клане. Зеленчуковата градина зад къщата все още предлагаше сякаш неизчерпаеми количества домати, ямс, артишок, подправки. На такова изобилие се радваше фермерът Фопъл.

На другия ден след появата на Мондауген, къщата и имотите бяха изолирани от външния свят. Бе издигната вътрешната ограда от дебели заострени колове, бяха смъкнати мостовете. Бе съставен списък на постовите, бе определен генерален щаб, всичко в духа на една нова игра на увеселения.

Странна компания бяха те. Разбира се, имаше много немци: богати съседи, посетители от Виндхук и Швакопмунд. Но също холандци и англичани от Съюза[1]; италианци, австрийци и белгийци от крайбрежните диамантени полета; французи, руснаци, испанци и един поляк, хора от разни краища на света; всички заедно създаваха представата за миниатюрен Европейски Конклав или Общество на народите, събрани там, докато отвън надаваше вой политическият хаос.

Рано сутринта след пристигането си, Мондауген вече бе на покрива, и навързваше антените по железните орнаменти, увенчаващи най-високия фронтон на вилата. Гледката не бе вдъхновяваща — дефилета, треволяци, пресъхнали котловини, прах, шубраци; всичко се повтаряше и люшкаше на изток към необозримите пущинаци на Калахари; на север към далечната жълта мъгла, която извираше някъде дълбоко изпод хоризонта и сякаш висеше от вечни времена над Тропика на Козирога.

От покрива за Мондауген се откриваше изглед и надолу, към някакво подобие на вътрешен двор. Слънчевата светлина, филтрирана през бушуващата далеч в пустинята пясъчна буря, отскачаше от един отворен еркерен прозорец и, прекалено ярка сякаш усилена от огледалната му повърхност, струеше към двора и осветяваше едно петно или тъмночервена локва. От нея две ручейчета водеха към близкия вход. Загледан натам, Мондауген потрепери. Отразената слънчева светлина изчезна в страничната стена и небето. Мондауген вдигна очи и видя, че отсрещният прозорец се отвори широко и жена на неопределена възраст в пеньоар на пауново синьо-зелени шарки примигваше срещу слънцето. Тя надигна ръка към лявото око, задържа я там, сякаш нагласяваше монокъл. Мондауген приклекна зад извивките на кованото желязо, удивен не толкова от външния й вид, колкото от своето скрито желание да наблюдава и да не бъде видян. Зачака слънцето или някое нейно случайно движение да му открие зърна на гърди, пъп, срамно окосмяване. Но тя го бе видяла.

— Излез от там, покажи се, уродливи водоливнико — закачливо извика жената.

Мондауген стана рязко, залитна, насмалко не падна от покрива, сграбчи гръмоотвода, увисна на него и се разсмя.

— Антенките ми! — изгълголи той.

— Ела в градината на покрива — покани го тя и изчезна обратно в бялата стая, превърната в заслепяваща загадка от слънцето, най-после освободено от своята Калахари.

Той довърши закрепването на антените, после се запровира край куполи и комини, нагоре и надолу по наклонени повърхности и покривни шистови плочки, докато най-после прескочи непохватно една ниска стена и сякаш попадна в тропик, защото мястото, където се озова, бе твърде пищно и разточително, призрачно и вероятно хищно; безвкусно.

— Какъв хубавец!

Жената, сега облечена в ездитен брич и войнишка риза, пушеше цигара, облегната на стената. Внезапно, както Мондауген почти бе очаквал, викове от болка процепиха утринната тишина, до която бяха достигали само гостуващи хвърчила, вятър и сухото шумолене на степта отвън. Мондауген знаеше — без да има нужда да ходи до двора, където бе видял червеното петно, — че виковете идваха оттам. Двамата останаха неподвижни. Неизвестно как, отсъствието на любопитство се бе превърнало в част от взаимната им стеснителност. Voila[2]: не бяха разменили и пет думи, а съзаклятието вече бе налице.

Тя се казваше Вера Меровинг, неин компаньон бе някой си лейтенант Вайсман, а родният й град — Мюнхен.

— Навярно даже сме се сблъсквали по карнавалите, маскирани и непознати — отбеляза жената.

Мондауген не бе сигурен, но изглежда все пак се бяха срещали: имаше ли поне някакво най-незначително основание за това „съзаклятие“ преди малко: сигурно е било в място подобно на Мюнхен, един загиващ от ексцесии, разпътство и продажност град, раздута от финансов тумор марка.

Докато разстоянието между тях постепенно намаляваше, Мондауген видя, че лявото й око е изкуствено. Тя забеляза любопитството му, услужливо свали окото и му го поднесе на длан. Полупрозрачно стъклено мехурче — наместено в очната кухина, „бялото“ му щеше да придобие полуосветен морскозелен цвят. Повърхността му бе покрита от фина мрежица почти микроскопични пукнатинки. Отвътре прозираха изящно изработените зъбни колелца, пружинки и задържащи механизми на часовник, навиван със златно ключе, което фройлайн Меровинг носеше на тънка верижка около шията си. Кръгообразно по повърхността на мехурчето бяха припоени тъмнозелени и златисти точици, изобразяващи трудноразличими зодиакални фигури, които очертаваха ириса и същевременно циферблата на часовника.

— Как беше там, навън?

Той й разказа малкото, което знаеше. Ръцете й бяха започнали да треперят: Мондауген забеляза това, когато жената връщаше окото на мястото му. Едва я чу, когато тя промълви:

— Може да се повтори 1904 година.

Странно: ван Вик бе казал същото. Какво представляваше 1904 година за тези хора? Тъкмо бе решил да я попита, когато иззад една полуизсъхнала палма се появи цивилно облеченият лейтенант Вайсман и издърпа за ръката Вера Меровинг обратно в глъбините на сградата.

Две неща правеха от къщата на Фопъл удачно място за изследване на сфериките. Първо, фермерът бе дал на Мондауген самостоятелна стая в една от ъгловите кули на къщата; мъничък анклав за напрегната научна дейност (скрит зад множество празни складови помещения), с достъп до покрива през прозорец със стъклопис, изобразяващ разкъсван от диви зверове раннохристиянски мъченик.

Второ, макар потребностите на Мондаугеновите радиоприемници да бяха съвсем скромни, малкият генератор, който Фопъл използуваше за запалването на огромния полилей в трапезарията, представляваше допълнителен източник на електроенергия. Вместо да разчита, както бе ставало досега, на множество обемисти батерии, Мондауген бе сигурен, че не ще му бъде особено трудно да намали своята енергийна зависимост, като захранва оборудването пряко от генератора или презарежда батериите. И така, още същия ден, след като подреди имуществото, оборудването и съпътствуващите го книжа в някаква имитация на професионален безпорядък, Мондауген тръгна из къщата да търси този генератор.

Докато минаваше по един тесен и леко наклонен коридор, вниманието му скоро бе привлечено от отстоящо на шест-седем метра напред огледало, което бе окачено така, че да отразява вътрешността на разположената зад следващия ъгъл стая. В огледалото се виждаха профилите на Вера Меровинг и нейния лейтенант; тя го шибаше по гърдите с нещо като малък ездитен бич, а той, впил в косата й ръка облечена в ръкавица, през цялото време й говореше, толкова отчетливо, че воайорът Мондауген можеше ясно да разбере по артикулацията на устните му изречените от Вайсман сквернословия до едно. Геометрията на коридорите някак заглушаваше всички звуци, и Мондауген, — със странната възбуда, изпитана от него същата сутрин, докато наблюдаваше застаналата до прозореца Вера Меровинг, — очакваше върху повърхността на огледалото да се появят пояснителни надписи. Ала най-после тя освободи Вайсман; той протегна ръка, ексцентрично облечена в ръкавица, затвори вратата и за Мондауген остана впечатлението, че ги е сънувал.

След малко коридорите бяха огласени от музика, все по-усилваща се, колкото по-дълбоко навлизаше Мондауген в тази къща. Акордеон, цигулка и китара свиреха танго, изпълнено с минорни акорди и мрачно еднообразие на определени тонове, което би трябвало да звучи естествено за немския слух. Момичешки глас пееше нежно:

Любовта е камшик. Целувките

Жулят езика, терзаят сърцето;

И ласките разкъсват

Още повече разранената плът.

Ела, мили. Бъди мой

Хотентотски роб тази нощ,

Целувката на шамбока

Е безкрайна наслада.

Любовта, мой малки робе,

Не признава цвят на кожата;

Защото бялото и черното

Са просто състояния на духа.

И ти склони глава в краката ми,

Коленичи и ридай, ридай:

И макар сълзите да са пресъхнали

Болката от тях тепърва предстои.

Запленен, Мондауген надникна през вратата и установи, че певицата бе около шестнайсетгодишно, платиненорусо момиче с дълга до коленете коса и може би прекалено големи за крехката му фигура гърди.

— Аз съм Хедвиг Фогълсанг — осведоми го тя, — и моето предназначение на света е да измъчвам и подлудявам мъжката раса.

В този момент скритите в нишата зад една завеса музиканти подхванаха шотиш[3]. Обгърнат от внезапния аромат на мускус, донесен до него от полъха на вътрешни ветрове, които не биха могли да възникнат случайно, Мондауген хвана през кръста Хедвиг, завъртя я из стаята и навън, през облицована с огледала спалня, около легло с балдахин, и после в дълга галерия, пронизвана през десет метра от жълтите кинжали на африканското слънце, окичена с носталгични пейзажи на несъществуваща рейнска долина, портрети на умрели преди Каприви[4] (някои от тях даже преди Бисмарк[5]) пруски офицери и техните руси грубовати съпруги, имащи на разположение сега единствено праха, сред който да разцъфтяват; покрай ритмични ярки слънчеви експлозии, нашарващи очните ябълки със синкави венички; извън галерията и в немебелирана, изцяло драпирана с черно кадифе стаичка, висока колкото самата къща и преминаваща нагоре в отворен комин, така че денем можеха да се видят звездите; накрая три-четири стъпала надолу и в планетариума на Фопъл, кръгло помещение, в чийто център студено проблясваше голямо варакосано дървено слънце, а около него деветте планети и техните луни, висящи от закрепени на тавана релси и направлявани от груба плетеница вериги, макари, множество зъбни колела, ремъци и безконечни винтове, всички те задвижвани чрез ходене върху разположения в ъгъла въртящ се на ос дървен кръг, обикновено обслужван от бонделсварт, за забавление на гостите, но сега бездействуващ. Тук Мондауген, избягал достатъчно далеч от всякаква музика, освободи Хедвиг, скочи върху дървения кръг, затича в бавен тръс и приведе в движение слънчевата система, която така заскърца и застена, че просто му изтръпнаха зъбите. С потракване и разтърсване дървените планети започнаха да се въртят и обикалят, Сатурновите пръстени подхванаха характерното приплъзващо движение, луните подеха своя ход, Земята завибрира около оста си, всички звездни тела набираха скорост, докато момичето, предпочело планетата Венера за партньор, продължаваше да танцува; а Мондауген тичаше върху дървения кръг по продължение на собствената си геодезическа линия, следвайки стъпките на цяло поколение роби.

Когато най-после почувствува умора, той забави крачки и спря, Хедвиг вече я нямаше, бе изчезнала сред дървените сфери на това, което въпреки всичко си оставаше една пародия на космос. Запъхтяният Мондауген слезе с олюляване от дървеното колело, за да продължи своето спускане в глъбините на къщата и търсенето на генератора.

Скоро, преплитайки крака, той влезе в избено помещение, където бяха натрупани градинарски инструменти. И, — сякаш целият ден бе възникнал единствено за да го подготви за това, — Мондауген се озова срещу проснат по лице гол бонделсварт, чиито гръб и задник бяха набраздени с белези от старо бичуване и по-скорошни рани, разцъфнали върху кожата му като множество беззъби усмивки. Внушавайки си безчувственост, мекушавият Мондауген пристъпи към негъра и клекна до него, за да чуе дишане или туптене на сърце, опитвайки да не гледа белите гръбначни прешлени, които му смигаха от една дълга отворена рана.

— Не го докосвай. — Фопъл стоеше с шамбок[6] в ръка, почуквайки с дръжката му в равномерен синкопиран мотив върху крака си. — Той не желае да му помагаш. Не желае дори да му съчувствуваш. Не иска нищо друго, освен шамбока. — Повиши тон, докато стигна до истеричен лай, който Фопъл винаги възприемаше при разговори с бондели: — Харесва ти шамбока, нали, Андреас?

— Баас… — прошепна Андреас, немощно раздвижвайки глава.

— Твоите хора са въстанали срещу правителството — продължи Фопъл. — Вдигнали са бунт, прегрешили са. Ще трябва да дойде генерал фон Трота и всички ви да накаже. Той ще доведе неговите брадати и синеоки войници и артилерията, с нейните гръмовни слова. Ще ти хареса ли това, Андреас? Генерал фон Трота ще дойде да ви освободи, също като Месията. Радвай се; пей благодарствени химни. А до настъпването на този ден, обичай ме като свой родител, защото аз съм десницата на фон Трота и посредник на неговата воля.

Както ван Вик го бе посъветвал, Мондауген не пропусна да попита Фопъл за 1904 година и „дните на Фон Трота“. Ако отговорът на Фопъл бе прозвучал налудничаво, това се дължеше на нещо повече от елементарен ентусиазъм; той не само разказа за миналото, — първо още там, в приземното помещение, докато двамата наблюдаваха агонията на един бонделсварт, чието лице Мондауген изобщо не видя; по-късно по време на необуздани пиршества, или докато стоеше на пост или патрулираше, под акомпанимента на кънтящия в голямата бална зала рагтайм; дори горе в кулата, като съзнателно прекъсване на експеримента, — но и сякаш по някакъв начин бе принуден да възпроизведе Германска Югозападна Африка отпреди двадесет години, на думи и може би на дела. „Може би“, защото в хода на обсаденото празненство ставаше все по-трудно да бъдат различени думите от делата.

Една нощ Мондауген стоеше на балкончето под стряхата, формално на пост, въпреки че не виждаше почти нищо при несигурното осветление. Луната, или по-скоро нейният полумесец, бе увиснала високо над къщата: антените на Мондауген пресичаха като мъртвешки черен такелаж лицето й. Докато Мондауген люлееше небрежно за ремъка пушката и зяпаше неопределено далеч отвъд котловината, някой пристъпи до него на балкона: това бе старият англичанин Годолфин, който изглеждаше съвсем дребен на лунната светлина. От време на време до тях долиташе тихото шумолене на степта.

— Дано не съм ви обезпокоил — проговори Годолфин. Мондауген сви рамена, без да откъсва взор от онова, което предполагаше, че е хоризонт. — Много обичам да стоя на пост — продължи англичанинът. — Тук е единственото приятно място сред този безкраен празник. — Той бе пенсиониран морски капитан, на около седемдесет, както допусна Мондауген. — Бях в Кейптаун, опитвах да събера екипаж за полюса.

Мондауген вдигна учудено вежди и смутено зачопли нос.

— Южният полюс ли?

— Разбира се. Ако беше другият щеше да е твърде неудобно, нали? Бях чул за един доста здрав кораб в Швакопмунд. Но той се оказа съвсем малък. Неподходящ за големите плаващи ледени късове. Фопъл беше в града и ме покани за уикенда. Мисля, че имах нужда от почивка.

— Говорите весело. Въпреки честите разочарования.

— Хората не са злобни. Съчувстват на стария немощен глупак. Той живее в миналото. Разбира се, че живея в миналото. Аз бях там.

— На полюса ли?

— Естествено. Сега трябва да се върна и това е всичко. Започвам да мисля, че ако издържа нашия пир в обсадни условия, наистина ще бъда напълно подготвен за всичко, което може да ми поднесе Антарктика.

— Обаче аз не планирам никаква малка Антарктика — отбеляза Мондауген, който все пак бе склонен да приеме сравнението на Годолфин.

— О, ще има такава — увери го старият морски вълк с усмивка. — Почакайте само. Всеки има своята Антарктика.

А това е възможно най-южното място на света, което може да бъде достигнато от човек, помисли Мондауген. Отначало той се бе впуснал ентусиазирано в светския живот, обсебващ с нервно напрежение цялата огромна къща, и обикновено оставяше изпълнението на своите Научни задължения за следобедите, когато всички, с изключения на часовия, спяха. Дори бе започнал упорито да преследва Хедвиг Фогълсанг, но, неизвестно защо, все попадаше на Вера Меровинг. „Внимавай, внимавай,“ — нашепваше гъгнещият млад саксонец, който се явяваше двойник на Мондауген, — „това е носталгия по юга в нейния терциерен стадий.[7]“

Жената, два пъти по-възрастна от него, излъчваше необяснимо сексуално очарование. Срещаше я в коридори, при заобикалянето на някои стърчащи мебели, на покрива или просто нощем, винаги неочаквано. Мондауген не правеше опити да търси близост с нея, а и тя не откликваше; но въпреки всички усилия да бъде обуздано, тяхното съзаклятие се задълбочаваше.

И сякаш това бе истинска любовна връзка, веднъж лейтенант Вайсман го хвана на тясно в билярдната. Разтрепераният Мондауген бе готов да побегне: ала работата се оказа съвсем друга.

— Мюнхенец, значи — установи Вайсман. — Да си ходил някога в квартал Швабинг[8]? — Случвало се е. — В кабаре Бренесел[9]? — Никога. — Знаеш ли кой е Д’Анунцио?[10] — После: Мусолини[11]? Фиуме?[12] Italia irredenta?[13] Фашистите? Германската националсоциалистическа работническа партия? Адолф Хитлер? Независимите на Кауцки?[14]

— Толкова много главни букви — запротестира Мондауген.

— От Мюнхен, а изобщо не бил чувал за Хитлер — отбеляза Вайсман, сякаш „Хитлер“ бе заглавие на авангардна пиеса. — Какво става с тези млади хора, дявол го взел! — Светлината от зелената лампа отгоре превръщаше очилата му в две еднакви нежни листенца и му придаваше кротък вид.

— Аз съм инженер все пак. Политиката не е ми е специалност.

— Сигурен съм, че някой ден ще имаме нужда от теб, за едно или друго — увери го Вайсман. — Вие младите, макар да сте тясно специализирани и ограничени, ще бъдете ценни за нас. Изобщо не исках да повишавам тон.

— Политиката е един вид инженерство, нали? И като суров материал използувате хората.

— Не знам — отвърна Вайсман. — Колко смяташ да останеш в тази част на света?

— Не повече, отколкото се налага. Може би шест месеца? Засега не е определено точно.

— Ако мога да те вредя за някаква работа, да кажем дребна ръководна длъжност, без да ти отнема много от времето…

— Организационна работа, нали тъй го наричате?

— Точно така, бързо схващаш. Веднага отгатна. Да. Ти си подходящ. Знам, че няма да го издрънкаш никому, нали Мондауген? За това са нужни млади хора, защото сигурно скоро ще си го възвърнем.

— Протектората ли? Но той е под управлението на Обществото на народите.

Вайсман отметна глава и се разсмя, без да казва нищо повече. Мондауген сви рамене, издърпа една щека, изтърси трите топки от кадифената им торбичка и до ранните часове на следващия ден упражнява завършващи удари.

Излезе от билярдната и някъде отгоре чу оживена джазова музика. Премигвайки изкачи мраморното стълбище, влезе в голямата бална зала и завари дансинга празен. Навсякъде бяха разхвърлени в безпорядък дамски и мъжки дрехи; музиката идваше от грамофона в ъгъла, гърмеше весело и кухо под електрическия полилей. Но залата бе празна, нямаше никой там. С тежки крачки Мондауген стигна до неговата кула с нелепото кръгло легло и установи, че тайфун от сферики бомбардира земята. Заспа и му се присъни Мюнхен, за първи път, откакто го бе напуснал.

Сънува Фашинга, лудешкият немски карнавал или Сирна неделя, която завършва в деня, преди да започнат великите пости. От войната насам Мюнхенският сезон по време на Ваймарската република и инфлацията бе следвал една непрекъснато издигаща се крива, използувайки като ордината човешката поквара. Главната причина: никой в града не бе сигурен дали ще бъде добре или ще е жив за следващия Фашинг. Всяко случайно попаднало нещо — храна, въглища, дърва за огрев — биваше изконсумирано възможно най-бързо. Защо да се запасяват, защо да разпределят храната на дажби? Депресията бе надвиснала заедно със сивите слоести облаци и гледаше от лицата на чакащите за хляб, обезчовечени от жестокия студ. На „Лайбигщрасе“, където Мондауген живееше под наем в една таванска стая, Кризата непрекъснато дебнеше: приведена срещу духащия от Изар вятър и плътно увита в оръфано черно палто фигура с лице на старица, тя, като ангел на смъртта, във всеки момент можеше да отбелязва с розова плюнка вратите на онези, които утре ще гладуват.

Беше тъмно. Мондауген носеше старо сукнено сако и дръпната над ушите плетена скиорска шапка, бе хванат под ръка с група непознати младежи, всички крещяха песен за смъртта и се поклащаха в средата на улицата. От съседните улици долитаха гръмките песни на други групи пияни и развеселени хора. Под някакво дърво той попадна на чифтосани младеж и жена — едното й бедро, дебело и застаряващо, бе изложено на зимния вятър. Наведе се и ги покри със старото сако, сълзите му капеха, замръзваха във въздуха и почукваха като суграшица върху вкаменената двойка.

Той беше в една бирария. Млади, стари, работници, студенти, дядовци и невръстни девойки пиеха, пееха, крещяха и се опипваха, независимо от пола. Някой бе запалил огън в камината и печеше намерена на улицата котка. Тъмният дъбов стенен часовник над камината тиктакаше ужасно силно сред причудливите вълни от тишина, които обливаха компанията през равни интервали. От хаоса на раздвижени лица изникнаха момичета и седнаха в скута му, той мачкаше гърди и бедра, щипеше носове; някой отсреща катурна халба бира и пенлив буен порой заля цялата маса. Огънят, на който печаха котката, плъзна върху масите и трябваше да бъде загасен с още бира; тлъстата, почти овъглена и жестоко пареща котка бе издърпана от ръцете на нещастния готвач и започнаха да я подхвърлят из бирарията като футболна топка, докато тя се разпадна, сред гръмогласен смях. Пушекът висеше като зимна мъгла в заведението и превръщаше груповите извивки на телата почти в гърчове на грешници в някаква преизподня. Всички лица бяха странно бледи: хлътнали бузи, рязко очертани слепоочия, прозиращи под кожата кости на гладували до смърт хора.

Появи се Вера Меровинг (защо Вера? нали черната маска покриваше цялата й глава?) в черен пуловер и черно танцово трико. „Ела“, прошепна тя; поведе го за ръка по една тясна улица, почти неосветена, но препълнена с празнуващи, които пееха и крещяха с туберкулозни гласове. Бледи лица се поклащаха в тъмнината като болни цветя, сякаш задвижени от други сили в посока към някакво гробище, за да отдадат почит на важна прощална церемония.

На зазоряване тя влезе през прозореца със стъклописа и го осведоми, че още един бонделсварт е бил екзекутиран, този път чрез обесване.

— Ела да видиш — подкани го тя. — В градината.

— Не, не.

Това била популярна форма на екзекуция по време на Голямото въстание през 1904–1907 година, когато обикновено враждуващите помежду си херероси[15] и хотентоти вдигнали едновременен, ала несъгласуван бунт срещу некадърната немска администрация. Генерал Лотар фон Трота, който по време на акциите в Китай и Източна Африка вече бил доказал на Берлин своето умение да потушава бунтове на цветнокожо население, бил повикан да се справи с хереросите. През август 1904 година Фон Трота издал своята „Vernichtungs Befehl“[16], разпореждаща на немските войски да избиват всички мъже, жени и деца от племето хереро, които могат да открият. Действията му били около 80% успешни. Проведеното след седем години от немците официално преброяване на населението установило, че от живеещите през 1904 година на територията 80 000 херерос, били останали само 15130, което означавало намаляване числеността на населението с 64 870 души. По същия начин през горепосочения период хотентотското население било намалено с около 10 000 души, а племето берг-дамарас със 17 000 души. Като приспаднем смъртните случаи поради естествени причини през тези противоестествени години, смята се, че фон Трота, пребивавал в Югозападна Африка в продължение само на една от тях, е унищожил около 60 000 души. Което представлява незначителният 1% от шест милиона[17], но все пак е доста добро постижение.

Фопъл дошъл в Югозападна Африка като съвсем млад новобранец. И скоро установил, че всичко това много му харесва. Той бе участвувал в акциите на фон Трота през онзи август, онази обърната наопаки пролет.

— Виждаш ги край пътя, ранени или болни, обаче не искаш да хабиш муниции — споделяше той с Мондауген. — Снабдяването тогава бе доста мудно и нередовно. Пробождаш някои с щика, други бесиш. Процедурата бе проста: завеждаш мъжа или жената до най-близкото дърво, караш го да стъпи на сандък от муниции, правиш клуп от въже (ако нямаш въже, от телеграфна или друга жица), нахлузваш му го на врата, прехвърляш въжето върху някой клон, завързваш другия край за стъблото на дървото и риташ сандъка. Смъртта от задушаване настъпваше бавно, обаче да не забравяме, че това представляваше военен съд по бързата процедура. Всеки път, когато нямахме възможност да издигнем бесилка, трябваше да използуваме подръчни материали.

— Разбира се, че не е трябвало — възрази Мондауген, като типичен инженер, който обръща внимание на всяка дреболия. — Но при толкова много телеграфна жица и разхвърляни навсякъде сандъци от муниции, снабдяването очевидно не е било особено мудно и нередовно.

— О! — въздъхна Фопъл. — Е, ти явно си доста зает.

Мондауген наистина бе зает. Вероятно под влияние на физическата умора от прекалено многото гуляи, той бе започнал да забелязва нещо необичайно в сферичните сигнали. След като ловко отмъкна моторчето от един грамофон на Фопъл, перодръжка, макари и няколко дълги листа хартия, изобретателният Мондауген измайстори нещо като груб осцилограф, който да записва сигналите в негово отсъствие. Ръководителите на проекта не бяха сметнали за уместно да го снабдят с осцилограф, общо взето ненужен на предишния му наблюдателен пост, тъй като нямаше къде да излиза. Сега, когато разглеждаше загадъчните драскулки на перото, той откри определена повторяемост или тенденция, която вероятно можеше да бъде някакъв код. Но му бе необходим почти месец, дори само да реши, че единственият начин да разбере дали това е код, бе да опита да го дешифрира. Стаята му бе затрупана с таблици, уравнения и диаграми; той симулираше, че работи усилено за разгадаването на цвъртенето, свистенето, прищракванията и чуруликането, под техния акомпанимент, но всъщност бездействуваше. Нещо му пречеше. Събитията го плашеха: една нощ, по време друг такъв „тайфун“, осцилографът се повреди и захвана да потраква и драска безпорядъчно. Затруднението бе незначително и Мондауген успя да оправи апарата. Обаче му бе любопитно дали повредата бе наистина случайна.

Той започна да обикаля из къщата в странни часове, без определена работа. Подобно на „окото“ в неговия сън за Фашинга, той установи, че има дарбата случайно да открива визуално интересни неща: някакво чувство за избиране на точния момент, перверзна увереност относно не дали изобщо, а кога да играе ролята на наблюдател. Вероятно това представляваше обуздаване на първоначалната разгорещеност, с която бе съзерцавал Вера Меровинг през встъпителните дни на Обсаденото Пиршество. Например, опрян на една коринтска колона, осветена от бледото зимно слънце, той чуваше гласа й някъде наблизо.

— Не. Обсадата може и да не е военна, обаче със сигурност не е привидна.

Мондауген запали цигара и надникна иззад колоната. Вера Меровинг седеше със стария Годолфин в алпинеума, до басейна със златните рибки.

— Помните ли… — започна тя. Но после вероятно забеляза, че болката от завръщането у дома го задушаваше много повече от всякаква примка на спомена, която би могла да му предложи и затова го остави да я прекъсне:

— Отдавна не вярвам, че обсадата може да е нещо повече от военен прийом. С това приключих още преди две десетилетия, даже преди любимата ви 1904 година.

Тя снизходително поясни, че през 1904 година е била в друга страна и не е необходимо годината и мястото да включват физическото присъствие, за да бъде налице едно определено чувство за собственост.

Старецът просто не можеше да я разбере.

— През 1904 бях съветник в руския флот — подхвана Годолфин. — Те не приемаха моите съвети и сигурно помните, че японците ни обкръжиха в Порт Артур. Господи! Това бе обсада в стила на великите традиции, която продължи цяла година. Не мога да забравя замръзналите склонове на хълмовете и непрекъснатия отвратителен тътен на полевата артилерия, ден след ден. И белите прожектори, които осветяваха позициите нощем. Заслепяващи. Един набожен еднорък младши офицер, чийто празен ръкав бе закачен като шарф отпред на униформата, казваше, че те приличат на Божии пръсти търсещи меки гърла, в които да впият нокти.

— Лейтенант Вайсман и господин Фопъл ми дадоха моята 1904 година — сподели тя с него, като момиченце, изброяващо получените за рождения ден подаръци. — Тъй както ви е било дадено вашето Вийсю.

— Не! — веднага извика той. — Не. Аз бях там. — После, обръщайки с усилие глава към нея: — Не съм ли ви разказвал за Вийсю?

— Разбира се, че ми разправихте.

— Аз самият почти не помня Вийсю.

— Аз помня. Запомнила съм го за всички нас.

— „Запомнила“ — с внезапно предпазливо потрепване на едното око. Но то се успокои и Годолфин продължи несвързано: — Ако нещо или някой ми е дал моето Вийсю, това са били времето, полюсът, военната служба… Но ми бе отнето всичко, имам предвид съчувствието и безгрижието на свободното време. Сега е модно да се казва, че за това е виновна войната. Всеки има свое обяснение. Обаче Вийсю го няма, невъзможно е да бъде върнато, заедно с толкова много други стари шеги, песни, „мании“. И с красотата, която човек виждаше в Клео де Мерод[18] или Елеонора Дузе[19]. Как се свеждаха очите в ъгълчетата; неописуемо големите клепачи над тях, с цвят на стар пергамент… Но вие сте твърде млада, сигурно не помните.

— Минавам четирийсетте и разбира се, че помня[20] — с усмивка отбеляза Вера Меровинг. — Всъщност Дузе ми бе предложена от човека, който я даде на Европа, преди повече от двайсет години, в „Огънят“[21]. Тогава бяхме във Фиуме. Друга обсада. Предпоследната Коледа. Той я наричаше Кървава Коледа. Подари ми тази актриса за спомен, в неговия дворец, докато от „Андреа Дориа“[22] ни обстрелваха с артилерия.

— Обикновено летували на Адриатическо море — продължи Годолфин с глупава усмивка, сякаш споменът бе лично негов. — Той навлизал гол с дорестия си кон в морето, а тя го чакала на брега… Не — внезапно и само за миг озлобен. — Нито е продавала бижутата си, за да спре издаването на романа за нея, нито е използувала череп от девица за бокал, това не е вярно. Тя е минавала четирийсетте и е била влюбена, а той я е наранил. Направил е всичко възможно, за да й причини болка. Това е цялата история.

— Не сме ли били и двамата във Флоренция тогава, по същото време? Докато той е писал романа за тяхната връзка. Как е възможно да не сме ги видели! Все пак, изглежда просто не съм успявала да го срещна. Първо във Флоренция, след това в Париж, точно преди войната, сякаш съм била осъдена да чакам, докато той достигне звездния си час, върха на своя артистизъм: Фиуме!

— Във Флоренция… ние… — скептично, нерешително.

Тя наклони глава напред, сякаш намекваше, че иска да бъде целуната.

— Не разбирате ли? Тази обсада. Това е Вийсю. Най-после се случи.

И тогава ненадейно настъпи един от тези иронични обрати, при които за кратко време по-слабият получава надмощие, а нападателят е принуден, в най-добрия случай, да спре атаката. Наблюдаващият Мондауген отдаде това не чак толкова на някаква вътрешна логика в техния разговор, колкото на непроявената дотогава мъжественост на стареца, прикривана при случайности като тази, от ненаситната алчност на възрастта.

— Имаше война, фройлайн — изсмя се Годолфин на Вера Меровинг. — Вийсю беше лукс, каприз. Вече не можем да си позволяваме нещо подобно на Вийсю.

— Но нуждата, нейната празнота — възрази тя. — Какво може да я запълни?

— Това, което вече я запълва — с иронична усмивка вирна глава Годолфин — Истинското нещо. За съжаление. Например вашият приятел Д’Анунцио. Независимо дали ни харесва или не, войната унищожи това, което наричаме неприкосновеност на личното уединение или може би уединението на съня. Обвърза ни, като него, с разработването на среднощни тревоги, ексцесии на действуващите лица, политически халюцинации внушавани на живите маси, на истинското човешко население. Личната преценка, чувството за комичното в историята с Вийсю вече не са с нас, нашите Вийсю вече не са наши, дори не са ограничени до определен кръг от приятели; те са обществена собственост. Бог знае, колко от всичко това ще види светът или доколко ще му се понрави. Жалко; и на мен ми остава единствено да бъда доволен, че няма да живея много дълго на този свят.

— Вие сте забележителен — бе всичкото, което рече Вера Меровинг; и след като размаза с камък една любопитна златна рибка, тя напусна Годолфин.

— Просто израстваме — отбеляза той, вече сам. — Във Флоренция бях петдесет и четири годишен, и се чувствах като нахакан младеж. Ако знаех, че Дузе е там, нейният поет щеше да срещне в мое лице опасен конкурент, ха-ха. Едно е неприятното: сега, наближавайки осемдесетте, аз не преставам да откривам отново и отново, че проклетата война е направила света по-стар от мен. Сега светът гледа неодобрително на младостта във вакуум, той настоява младостта да бъде впрегната в работа, да бъде използувана, експлоатирана. Няма време за шеги и лудории. Не съществуват никакви Вийсю. Е, какво пък. — И запя увлекателна, силно синкопирана мелодия в такт фокстрот:

Преди години, много години

Флиртувахме и се натискахме

Край топлото лятно море

И леля ти Ифигения се ужаси

Щом ни видя да се целуваме

Там на крайбрежната улица

Ти още нямаше седемнайсет,

И бе красива на сянка под чадъра

Ах, как искам да се върнат

онези слънчеви летни дни

Когато палавата ни любов летеше

Като весело лятно хвърчило.

О, тогава беше още рано

Да мислим за есен или нощ,

Там, край лятното море.

(Тук Айгенвалю прекъсна Стенсъл за първи и последен път:

— На немски ли са говорили или на английски? Мондауген знаел ли е английски тогава? — И предугаждайки нервния изблик на Стенсъл: — Просто ми е странно, че след трийсет и четири години Мондауген помни един несъществен разговор, и то с такива подробности. Разговор, който не означава нищо за Мондауген, но всичко за Стенсъл.

Стенсъл мълчаливо пушеше лулата, наблюдавайки психостоматолога и през белите кълба дим от време на време се показваха леко разкривените му, загадъчно свити устни.

— Не Мондауген, а именно Стенсъл го нарече способност за случайно откриване на интересни неща — най-после отрони Стенсъл. — Разбирате ли? Естествено, че разбирате. Но искате да го чуете от Стенсъл.

— Разбирам само, че отношението ви към V. не е чак толкова опростенческо, колкото ви се иска да признаете — провлечено издума Айгенвалю. — Специалистите по психоанализа го наричаха състояние на едновременно привличане и отблъскване, а ние просто му казваме хетеростоматологична конфигурация.

Стенсъл не отговори; Айгенвалю сви рамене и го остави да продължи.)

Вечерта, на дългата маса в трапезарията бе сервирано печено теле. Пияните гости се нахвърлиха върху него, късаха без прибори отбрани парчета месо и цапаха дрехи с мазнина и сос. Както обикновено, Мондауген нямаше желание за работа. Тръгна бавно по застлани в пурпурночервено и окичени с огледала коридори, празни, слабо осветени, некънтящи. Тази вечер той бе леко разтревожен и потиснат, без да може точно да определи защо. Навярно понеже бе започнал да долавя същата безразсъдност в Обсаденото Пиршество на Фопъл, каквато вилнееше в Мюнхен през дните на Фашинга; но без ясна причина, защото тук, в края на краищата, царуваше изобилие, а не депресия, разкош, а не ежедневна борба за живот; и преди всичко, вероятно имаше гърди и бедра за пощипване.

Кой знае как, Мондауген попадна край стаята на Хедвиг. Вратата бе отворена. Тя седеше пред тоалетката и се гримираше.

— Влез — покани го Хедвиг. — Не се хили там от коридора.

— Очичките ти са изписани тъй старомодно!

— Хер Фопъл нареди на всички дами да бъдат облечени и гримирани по модата от 1904 година. — И се изкиска. — В 1904 година аз дори не съм била родена, тъй че всъщност не би трябвало да нося нищо. — Въздишка. — Но, след като положих достатъчно усилия да си изскубя веждите, за да изглеждам точно като Дитрих[23]… Сега трябва да ги изрисувам отново, като красиви тъмни крила, заострени в краищата. Толкова много грим! — Тя се нацупи. — Курт, дано никой не разбие сърцето ми, защото сълзите ужасно ще загрозят тези старомодни очи.

— О, значи ти имаш сърце.

— Моля те, Курт, казах да не ме разплакваш. Ела. Можеш да ми помогнеш да си наглася косата.

Когато Мондауген отмести нагоре тежките светли къдрици от тила й, видя два успоредни кръга от наскоро ожулена кожа, които опасваха шията й, на пет сантиметра един от друг. Ако някое движение на ръцете му бе предало неговата изненада на косата й, Хедвиг изобщо не реагира. Двамата заедно вдигнаха прическата й в сложен къдрав кок и го привързаха с черна атлазена лента. За да прикрие всяко от ожулванията, тя уви около шията си тънък гердан от ониксови мъниста и после го преметна още три пъти, но доста по-хлабаво, оставяйки го да се приплъзне между гърдите й.

Той сведе глава да целуне рамото й.

— Не — изпъшка Хедвиг и внезапно подивя; грабна шишенце одеколон, изтръска го върху главата му, скочи от тоалетката и с рамото, което Мондауген бе опитал да целуне, го блъсна в челюстта. Той падна, изгуби съзнание за няколко секунди и когато се свести, видя, че Хедвиг излиза с танцови негърски стъпки, напявайки Auf dem Zippel-Zappel-Zeppelin[24], популярна мелодия от началото на века.

С олюляване и залитане той приближи коридора: Хедвиг бе изчезнала. Чувствувайки се като сексуален неудачник, Мондауген тръгна към своята кула, осцилографа и немногобройните ледени утехи от Науката.

Стигна чак до някаква декоративна изкуствена пещера, разположена в самите недра на къщата. Там Вайсман, в пълна униформа, го нападна в гръб, иззад един сталагмит.

— Ъпингтън! — изкрещя той.

— Какво? — премигна Мондауген.

— Браво! Ти запази самообладание. Хладнокръвен си. Професионалните предатели винаги са тъй хладнокръвни. — Без да затваря уста, Вайсман подуши въздуха. — Охо! Колко на хубаво миришем! — Очилата му проблеснаха.

Мондауген, все още гроги и обгърнат от парфюмен облак, искаше единствено да спи. Опита да заобиколи наперения лейтенант, който прегради пътя му с дръжката на шамбок.

— С кого си бил в контакт в Ъпингтън?

— Ъпингтън ли!

— Там трябва да е било. Ъпингтън е най-близкият голям град в Съюза. Не можеш да очакваш английските оперативни работници да се откажат от удобствата на цивилизацията.

— Не познавам никого в Съюза.

— По-внимателно с отговорите, Мондауген.

Най-после той проумя, че Вайсман имаше предвид експериментите със сфериките.

— Осцилографът не може да предава — крясна Мондауген. — Ако вникваше поне мъничко, веднага щеше да се увериш в това. Осцилографът само приема, глупак такъв.

Вайсман го награди с усмивка.

— Ти току-що произнесе собствената си присъда. Изпращали са ти указания. Макар и да не разбирам от електроника, все пак мога да разпозная драсканиците на един калпав разшифровчик.

— Щом можеш по-добре, заповядай — въздъхна Мондауген. И разказа на Вайсман своето хрумване, за „шифъра“.

— Наистина ли тъй мислиш? — внезапно, почти детински. — Ще ми покажеш ли какво си получил?

— Очевидно ти вече си видял всичко. Но това може и да ни помогне да стигнем до някакво решение.

След минута-две Мондауген вече бе предизвикал срамежливия, нерешителен смях на Вайсман.

— Аха! Разбирам. Ти си изобретателен. Удивително! Да. Постъпих глупаво. Извинявай.

— Аз прихващам техните предавания — прошепна Мондауген, осенен от вдъхновение.

— Точно това казах преди малко — смръщи се Вайсман.

Мондауген сви рамене. Лейтенантът запали лампа с китово масло и двамата тръгнаха към кулата. Докато вървяха нагоре по един наклонен коридор, в голямата вила отекна единичен, оглушително вибриращ кикот. Мондауген спря изведнъж, като вцепенен, лампата с трясък падна на пода зад него. Извърна глава и видя, че Вайсман стои сред сини пламъчета и бляскави парчета стъкло.

— Хиената — бе единственото, което успя да прошепне Вайсман.

Мондауген имаше в стаята коняк, но лицето на Вайсман запази своя цвят на цигарен дим. Той не желаеше да говори. Напи се и скоро заспа на един стол.

Мондауген работи върху шифъра до ранните утринни часове и, както обикновено, доникъде не стигна. Ту задрямваше, ту отваряше очи от рязкото кискане на високоговорителя. В полусън, то звучеше на Мондауген като онзи смразяващ кикот и му пречеше да заспи отново. Но той продължаваше да задрямва на пресекулки.

Някъде от къщата (въпреки че и това навярно също му се присънваше) хор бе започнал да пее Dies Irae[25] в грегориански църковен маниер. Песнопението кънтеше толкова силно, че събуди Мондауген. Раздразнен, той едва стигна залитайки до вратата и излезе, да им каже да пазят тишина.

След като мина край складовите помещения, той завари съседните коридори ярко осветени. На варосания под видя пътечка от пръски кръв, все още влажни. Заинтригуван, Мондауген последва кървавите петна. Те го водиха около петдесет метра през драпирани завеси, ъгли и завои в коридора, до нещо покрито с парче старо корабно платно, което препречваше пътя. То можеше и да е било човешко тяло. Зад него подът на коридора искреше чисто бял и без следи от кръв.

Мондауген затича, ловко прескочи каквото и да бе това и продължи в тръс. Скоро се озова в началото на галерията с портрети, където веднъж бяха танцували с Хедвиг. Главата му все още бе замаяна от нейния одеколон. В средата на галерията видя осветен от близкия аплик пременения в старата войнишка униформа Фопъл, който повдигнат на пръсти целуваше един от портретите. Когато Фопъл излезе, Мондауген погледна месинговата плочка върху рамката, за да потвърди своето подозрение. Портретът наистина бе на фон Трота.

— Обичах този човек — бе казал веднъж Фопъл. — Той ни научи да не се страхуваме. Невъзможно е да опишеш внезапното отпускане, облекчението, удоволствието, когато знаеш, че преспокойно можеш да забравиш всички наизустени уроци за възвишеността и стойността на човешкия живот. Същото чувство бях усетил веднъж в реалната гимназия, когато ни казаха, че на изпита по история не е нужно да цитираме точно датите, които бяхме зубрили с месеци… Преди да го сторим, нас ни бяха учили, че това е грях. След като вече си го извършил, тогава идва вътрешната борба: да признаеш пред себе си, че всъщност не е грях. Това, също като забранения секс, е много изкусително и примамливо.

Тътрене на крака зад него. Мондауген се обърна; беше Годолфин.

— Евън! — прошепна старецът.

— Моля? Какво казахте?

— Аз съм, сине. Капитан Хю.

Мондауген приближи до него, с предположението, че Годолфин вероятно има проблеми със зрението. Но Годолфин бе измъчван от друг, по-неприятен проблем, и освен сълзите, нямаше нищо особено в очите му.

— Добро утро, капитане.

— Няма защо да се криеш повече, синко. Тя ми обясни. Знам. Всичко е наред. Сега отново можеш да бъдеш Евън. Баща ти е тук. — С храбра усмивка старецът хвана ръката му над лакътя. — Сине. Време е да се върнем у дома. Господи, толкова дълго не сме били там. Ела.

Опитвайки да бъде любезен, Мондауген остави капитана да го води по коридора.

— Кой ви обясни? Вие казахте „тя“.

— Момичето — неопределено отвърна Годолфин, като понесен от шемет. — Твоето момиче. Как й беше името?…

Измина цяла минута, докато в паметта на Мондауген възкръснат достатъчно неща за Годолфин, та да попита с определено чувство на уплаха:

— Какво е направила тя с вас?

Мъничката глава на Годолфин кимна, докосна ръката на Мондауген.

— Толкова съм уморен.

Мондауген се наведе, вдигна стареца, който сякаш бе по-лек от дете, и го понесе по наклонените бели коридори, между огледала и край гоблени, сред множество отделни жития, доведени до зрелост от тази обсада, всяко от тях скрито зад своята тежка врата; нагоре през огромната къща и чак до кулата. Там Вайсман продължаваше да хърка на стола. Мондауген положи стареца на кръглото легло, покри го с черната сатенена завивка. Изправи се до него и запя:

Ще ти се присънят паунови опашки,

Диамантени полета и кашалоти.

Навсякъде мъка, а щастие — рядко,

Но тази нощ ще те закрилят сънищата.

Крилото на вампира нека скърца и

Скрива звездите, а злите духове пеят;

И върколакът нека плюска цяла нощ;

За да бъде сънят ти спокоен.

Скелети с отровни зъби,

Излизат от подземния свят,

Вампири, тролове, чудовища,

Проклинам тези, що на вас приличат.

Сенки край прозореца пробягват,

Харпии в среднощен набег,

Таласъми дебнат крехка плячка,

Сънят ще ги прогони всички.

Кат’ вълшебно наметало е сънят

Изтъкано от приказните феи

Покрива те от глава до пети,

Пази те от ветрове и беди.

И ако дойде Ангел тази нощ,

Да призове душата ти от светлината,

Прекръсти се, обърни лице към стената:

Защото сънищата няма да помогнат.

Навън отвратителният кикот на хиената отново процепи въздуха. Мондауген поотупа една торба с дрехи за пране, пригоди я за възглавница, намали пламъка на лампата и разтреперан легна да спи на килима.

[1] Т.е. Южно Африкански Съюз, създаден в 1908 г. ↑

[2] Voila (фр.) — ето, и така. ↑

[3] Шотиш — популярен през Викторианската епоха (селски) танц, произхождащ от Бохемия, наподобяващ бавна полка. Музика за такъв танц. ↑

[4] Георг Лео граф фон Каприви (1831–1899) — немски военен, който наследява Бисмарк като имперски канцлер и министър-председател на Прусия. ↑

[5] Ото Бисмарк (1815–1898) — първият канцлер на Германската империя (1871–90). ↑

[6] Бич от кожа на жираф. ↑

[7] Терциер е остарялото название на геологическия интервал от историята на Земята, който включва промеждутъка от измирането на динозаврите (преди около 65 милиона години) до началото на последния ледников период (преди около 1,8 милиона години). В палеонтологично отношение се характеризира с експлозивното развитие и многообразие на бозайниците, които заместват влечугите на мезозоя и следват сходен еволюционен път по посока на гигантизъм. През терциера не е имало заледяване и климатът най-общо може да се характеризира като топъл. По днешната терминология терциерът се състои от палеоген и неоген. ↑

[8] Швабинг е бил известен като бохемския квартал на Мюнхен, с множество барове, ресторанти и бирарии, и все още е популярен сред туристите и местните хора. ↑

[9] Нощен клуб в мюнхенския квартал Швабинг. Любимо заведение на основателите на Национал-социалистическата партия. Бренесел (Brennessel [нем.] — коприва е също и названието на нацисткото сатирично списание издавано в периода 1931–1938 г. ↑

[10] Габриеле Д’Анунцио (1863–1938) е литературният псевдоним на Гаетано Рапаниета — италиански писател, журналист, поет, декадент, авантюрист и политически водач; пламенен патриот и предан поддръжник на предвожданата от Мусолини фашистка партия. В творбите му има тенденция на аморалност и еротизъм, част от тях са в милитаристичен и фашистки дух. ↑

[11] Бенито Мусолини (1883–1945) — основава в 1919 г. в Милано т.нар. Fasci di Combattimento или „Бойни Съюзи“, които в 1921 г. се преобразуват в политическа партия — Национална Фашистка Партия. Министър-председател на Италия през 1922–1943 г. ↑

[12] Фиуме (сега Риека) — пристанищен град в Хърватия. В 1919 г. Д’Анунцио начело на нередовна италианска армия превзема Фиуме, въпреки предупреждението на държавите от Антантата, и управлява там като диктатор до 1920 г., когато италианското правителство го отстранява от този самопровъзгласен пост. На 27 януари 1924 г. Фиуме е отстъпен на Италия с Итало-Югославски договор. ↑

[13] Italia irredenta (итал.) — названието дадено от италианците (между 1861 г. и 1920 г.) на италианските земи, които все още били под чуждо управление. ↑

[14] Независимите на Кауцки — партия, предвождана от Карл Жозеф Кауцки (1854–1938), немски социалистически лидер, ученик на Карл Маркс и критик на болшевизма. В 1883 г. основава списание Ново Време (Die Neue Zeit) и е негов главен редактор, а в 1917 г. основава Германска Независима Социалдемократическа Партия. ↑

[15] Херерос — бантустански народ от централната част на Югозападна Африка. ↑

[16] Vernichtungs Befehl (нем.) — заповед за унищожение. ↑

[17] Такъв е броят на евреите, загинали по време на Холокоста. Аналогията не е случайна: събитията от 1904 г. стават първият геноцид за XX в. Този геноцид е бил извършен от немци, също като Холокоста. ↑

[18] Клеопатра Диан („Клео“) де Мерод (1875–1966) — френска театрална танцьорка и балерина от „Прекрасната епоха“ в началото на ХХ в. и популярна до средата на ХХ в. Според някои слухове — любовница на крал Леополд ІІ Белгийски. ↑

[19] Елеонора Дузе (1858–1924) — международно известна италианска театрална актриса, играла в пиеси на Метерлинк, Дюма-син и Д’Анунцио, с когото имала бурна любовна връзка. Снима се само в един филм, Cenere („Пепел“, 1916 г.), по-късно преиздаден под заглавието Madre („Майка“). ↑

[20] „Минавам 40-те и разбира се помня“ — препратка към известната реплика на Елеонора Дузе: „Минавам 40-те и съм влюбена“, произнесена след съобщението за публикуването на романа „Огънят на живота“. ↑

[21] „Огънят на живота“ (1900) — полуавтобиографичен роман от Габриеле Д’Анунцио, в който той описва своята връзка с Елеонора Дузе, представяйки актрисата в твърде неблагоприятна светлина. ↑

[22] „Андреа Дориа“ — италиански линеен кораб, обстрелвал Фиуме (сега Риека) в 1920, когато Габриеле Д’Анунцио обявил война на Италия. ↑

[23] Мария Магдалена фон Лош (1901–1992) с псевдоним Марлене Дитрих — американска киноактриса и естрадна певица, германка по рождение. Прославя се във филмите на режисьора Йозеф фон Щернберг („Синият ангел“ (1930); „Мароко“ (1931); „Русата Венера“ (1932) и др.). Обикновено играела роли на загадъчни, чувствени жени. ↑

[24] Известна у нас под заглавието „Граф Цепелин“. ↑

[25] Dies Irae (лат.) — „Ден на страшния съд“ — название на църковно песнопение, част от римокатолическа литургия (литургия за мъртвите), чиито текст и музика датират от ХІІІ в. Оригиналната музика е била използувана също и в светски композиции за внушаване представата за смърт, като например произведението на Камий Сен-Санс „Танц на смъртта“. ↑

III

Но в неговото музикално обяснение на илюзиите не бе включено очевидното и вероятно необходимото за самия Мондауген: че ако бляновете са просто изпитани в будно състояние усещания, първо съхранени и после задействани, то съновиденията на един воайор никога не могат да бъдат лично негови. И не бе особено изненадващо, че това се прояви скоро, като усилена неспособност да различи Годолфин от Фопъл: навярно, обаче не и с абсолютна сигурност, Вера Меровинг имаше известен принос за въпросното изкривяване, а и част от него вероятно е била сънувана. Именно там бе трудността. Например, Мондауген нямаше представа откъде бе дошло следното:

… толкова много приказки за техния по-низш културно-обществен статус и нашето господствуващо положение, но това бяха залъгалки за кайзера и бизнесмените в Германия. Никой тук, дори и нашият разпуснат Лотарио[1] (както наричахме генерала), не им вярваше. Може да са били цивилизовани колкото нас, във всеки случай не съм антрополог, за да правя сравнения — те бяха народ на земеделци и пастири. Обичаха добитъка, тъй както ние вероятно обичаме детските си играчки. При администрацията на Лойтвайн[2], добитъкът им бе отнет и даден на белите заселници. Хереросите, естествено, се разбунтуваха, въпреки че, всъщност, бонделсвартите и хотентотите подхванаха бунта, защото техният вожд Абрахам Кристиан бил убит във Вармбад. Не стана ясно кой е стрелял пръв. Това е отдавнашен спор: кой знае, кой го е грижа? Искрата е пламнала, от нас имаше нужда и ние дойдохме.

Фопъл. Може би.

С изключение на това, че формата на „заговора“ между Мондауген и Вера Меровинг най-после започваше да му се изяснява. Вера Меровинг безспорно имаше нужда от Годолфин, по причини, които Мондауген можеше само да гадае, въпреки че нейното желание изглежда произлизаше от носталгично сладострастие, чиито апетити изобщо не възникваха в резултат от нервност или похот, но в замяна на това принадлежаха изцяло на безплодната недостижимост на спомена. Мондауген очевидно й бе необходим само за да бъде наричан (както с известна доза жестокост, предполагаше той) някогашен син, за да отслаби нейната жертва.

В такъв случай напълно логично бе предположението, че Вера Меровинг би използувала и Фопъл, за да замени бащата, по същия начин, както смяташе, че е заменила сина. Фопъл, демонът на безкрайното празненство по време на обсадата, който фактически започваше все повече да налага своите определения на гостите, да предписва техните общи съновидения. Вероятно единствен Мондауген бе избегнал този диктат, поради странните си навици за наблюдение. И така, слушайки даден откъс (спомен, кошмар, весела история, брътвеж, все едно какво), повидимому произнесен от неговия домакин, Мондауген можеше поне да констатира, че макар събитията да бяха интерпретирани според гледната точка на Фопъл, то човечността лесно би могла да бъде заимствувана от Годолфин.

Една нощ той отново чу Dies Irae или някакво организирано и непознато монотонно пеене да приближава пределите на неговата буферна зона от празни помещения. Чувствувайки се невидим, Мондауген излезе безшумно от своята стая, за да наблюдава и да не бъде видян. Съседът му, възрастен търговец от Милано, наскоро бе рухнал от сърдечна криза, залинял и умрял. Останалите, гуляйджиите, бяха организирали бдение над мъртвия. Тържествено обвиха тялото с взети от леглото му копринени чаршафи: но преди да бъде покрита последната светлина на мъртвата плът, Мондауген хвърли бърз потаен поглед и видя нейната украса от набраздявания и скоро направени свежи белези. Шамбок, макос[3], магарешки бич… нещо дълго, което можеше да прорязва.

Отнесоха трупа, за да го хвърлят в някой пролом. Вера Меровинг не излезе с тях.

— Значи той все още е в твоята стая? — започна тя.

— По негов избор.

— Той няма избор. Ще го накараш да си тръгне.

— Не, ще трябва ти го накараш да си отиде, госпожице.

— Тогава, ще ме заведеш ли при него? — почти настойчиво.

Херметичният фон на този празен коридор не бе достатъчен за очите й, окръжени от черно, според модата от Фопъловата 1904 година: по-подходяща за тях би била фасадата на палат, някой провинциален площад, крайбрежна улица през зимата — но все пак нещо по-човешко, може би просто по-весело от, например Калахари. Именно неспособността й да обуздае себе си някъде в границите на приемливите крайности, нейните непрекъснати припряно-трескави движения (наподобяващи подскачането, в обратна посока, на топчето по ребрата на рулетката, в търсене на случайно гнездо, но накрая придобиващо и придобило смисъл само и напълно определено като динамично непостоянство, каквото всъщност представляваше тя), раздразниха до такава степен Мондауген, че той я изгледа хладно навъсен, с непоколебимо достойнство каза не, обърна се и я остави там, за да отиде при своите сверики. И двамата знаеха, че той не бе направил нищо съдбоносно.

Вече открил тъжната имитация на един изгубен син, Годолфин изобщо не помисляше за връщане в своята стая. Един от тях бе измамил другия. Старият офицер спеше, придрямваше, говореше. Тъй като Годолфин бе „открил“ Мондауген едва след като тя бе започнала да прилага върху него някаква програма за внушение, относно чиято същност Мондауген би предпочел да не прави догадки, по-късно му бе невъзможно да уточни със сигурност дали Фопъл не бе влизал при него, за да разказва истории от времето, когато е бил кавалерист, преди осемнайсет години.

Преди осемнайсет години всички били в по-добра форма. Показваше колко се били отпуснали бицепсите и бедрата му, пластовете тлъстина по корема. Започваше да оплешивява. Гърдите му наедряваха; дори те му напомняха за пристигането му в Африка тогава. По време на пътуването всички били ваксинирани за чума: корабният лекар забивал огромна спринцовка в мускула на лявата гръд и след около седмица тя се подувала. И както обикновено, когато войниците нямали какво друго да правят, за забавление разкопчавали ризите си и свенливо излагали на показ тези новопридобити женски атрибути.

По-късно, към средата на зимата, слънцето съвсем изрусило косите им и направило кожите им кафяви. Обичайната шега била „Не приближавай до мен, ако не си в униформа, защото мога да те сгреша за негър“. Тази „грешка“ се случвала често. Особено около Ватерберг, припомняше си той, когато преследвали хереросите из храсталаците и пустинята, имало няколко недолюбвани войници — опърничави? хуманисти. Толкова ти дотягат с мърморенето си, че в даден момент започваш да се надяваш… Доколко е било „грешка“ е спорен въпрос, това бе всичко, което имаше предвид той. Според него такива прекалено състрадателни хора не били много по̀ стока от диваците.

Слава Богу, повечето време прекарваш със себеподобни: другари, които до един мислят като теб и не дрънкат врели-некипели, каквото и да правиш. Когато човек иска да създаде впечатление на политически морален, говори за човешкото братство. На бойното поле действително съществува такова братство. Не изпитваш угризения, неудобство. За първи път след двайсет години непрекъснато набиване в главата на чувството за вина, всъщност напълно безсмислена — и от начало до край най-цинично измислена от църквата и причестените миряни, — вина; след двайсет години, просто да не чувствуваш никакъв срам. Преди да я изкормиш или каквото там ще й направиш, да съумееш да запазиш ерекцията си и да наебеш негърката в присъствието на висшестоящия офицер. И преди да ги убиеш, да поговориш с тях, без подмилкване, увъртания или шикалкавене, без да те обливат горещите вълни на смущението…

Усилията на Мондауген да разгадае шифъра, каквито и да бяха те, не успяваха да възпрат сумрака на неопределеността, изпълващ постепенно стаята, докато времето — само по себе си — минаваше. Когато Вайсман дойде и попита може ли да помогне с нещо, Мондауген се намръщи.

— Вън! — изръмжа той.

— Но нали щяхме да си сътрудничим?

— Знам какво те интересува — загадъчно отвърна Мондауген. — Знам какъв „шифър“ търсиш.

— Това е част от служебните ми задължения — изобразявайки невинна селяшка физиономия, Вайсман свали очилата си и с привидна небрежност ги почисти с вратовръзката.

— Кажи й, че тоя номер не е минал и няма да мине — заяви Мондауген.

Лейтенантът скръцна загрижено със зъби.

— Повече не мога да задоволявам прищевките ти — опита да обясни той. — Берлин проявява нетърпение. Не мога безкрайно да се оправдавам.

— Да не би да работя за теб? — изкрещя Мондауген. — По дяволите!

Но това пробуди Годолфин, който започна да припява откъси от сантиментални балади и да призовава своя Евън. Вайсман гледаше стареца с широко отворени очи и щръкнали от устата му два предни зъба.

— Господи! — беззвучно възкликна най-после той, завъртя се кръгом и излезе.

Обаче, когато Мондауген установи първото изчезване на ролка от осцилографа, той прояви достатъчно снизходителност да попита гласно „Изгубена или открадната?“ своето бездействуващо оборудване и един блуждаещ стар морски капитан, преди да хвърли обвинението върху Вайсман.

— Навярно е влязъл, когато съм спал. — Дори и Мондауген нямаше представа кога е станало това. И само ролката ли е взел? Разтърсвайки Годолфин: — Знаете ли кой съм аз, къде сме? — и други елементарни въпроси, които не трябва да задаваме, защото само разкриват колко ни е страх от един предполагаем някой.

Оказа се, че страховете му са напълно основателни. Защото след половин час старецът продължаваше да седи на ръба на леглото и опитваше да завърже приятелство с Мондауген, когото виждаше за първи път. С характерното за Ваймарската република (но неприсъщо нему) чувство за жесток хумор, Мондауген застана до прозореца със стъклописите и попита вечерната степ: нима тъй успешно се изявих като воайор? Докато дните на Обсаденото Пиршество ставаха все по-малко настоящи и все повече отброявани (макар и не от него), той започваше с показателна честота да се пита кой всъщност го е видял. Видял ли го е някой изобщо? Понеже бе страхлив и следователно любител на опасностите, Мондауген се подготвяше за някакво безподобно, прекрасно удоволствие. Това несъзряно блюдо в неговото меню от опасения прие формата на един типично немски въпрос: ако никой не ме е видял, тогава тук ли съм изобщо аз?; и като поднесено след десерта пикантно ястие: ако не съм тук, откъде тогава идват всички тези сънища, ако наистина са сънища?

Дадоха му една прекрасно кобила, Файърлили[4]: о, как обожаваше това животно! Едва смогваше да удържи подскоците й, преструвките й; тя бе типична жена. Как блестяха на слънцето нейните тъмнокафяви хълбоци, задницата й! Той следеше внимателно дали слугатата-метис редовно я тимари и поддържа чиста. Като че ли за първи път изобщо генералът се обърна пряко към него, когато му направи комплимент за Файърлили.

Обиколи с нея цялата област. От крайбрежната пустиня до Калахари, от Вармбад до португалската граница, той, Файърлили и неговите добри другари Швах и Флайше, препускаха лудо през пясъци, камъни, храсти; прегазваха потоци, които след половин час можеха да се превърнат в широки цял километър пълноводни реки. И винаги, независимо от района, през все по-малобройни групи от чернокожи. Какво преследваха? Кой младежки блян?

Защото им бе трудно да избегнат усещането, че тяхното приключение няма практическа стойност. Идеализъм, обреченост. Сякаш първо мисионерите, след това търговците и миньорите, а напоследък заселниците и буржоазията, всички те са имали възможността да направят нещо, обаче са я провалили, и сега беше ред на армията. Да нахлуят и продължат устремно навътре в този отдалечен на два тропика глупав клин немска земя, без никаква друга причина, освен да предоставят на военния набор еднакво време с Бог, Мамон[5], Фрейр[6]. Определено не и поради обичайните войнишки причини — колкото и да бяха млади, те разбираха това. Почти нищо за плячкосване; а що се отнася до славата, какво толкова особено има в това да биеш със сопи, да мушкаш с щик и бесиш нещо, което не оказва съпротива? От самото начало представлението бе ужасно неравностойно: хереросите просто не бяха противниците, които един млад войник очаква. Той се чувствуваше измамен от изобразявания по плакатите армейски живот. Само едно жалко малцинство от негрите бяха въоръжени и съвсем незначителна част от тях имаха изправни пушки или амуниции. Армията разполагаше с оръдия „Максим“ и „Круп“ и малки гаубици. Много често изобщо не виждаха негрите, преди да ги избият; просто заемаха позиция на разстояние от някое хълмче и обстрелваха селото, после отиваха да довършат недоубитите.

Венците го боляха, чувствуваше умора и може би спеше повече от нормалното, независимо какво бе прието за нормално. Но в даден момент това премина в пожълтяла кожа, гладки морави пришки по краката, силна жажда; а дъхът му го отвращаваше. В един от своите периоди на просветление, Годолфин диагностицира състоянието му като скорбут, причинен просто от лоша (всъщност, почти никаква) храна: от началото на обсадата бе отслабнал с десет килограма.

— Имаш нужда от пресни зеленчуци — раздразнено го осведоми морският вълк. — Сигурно ще открием нещо в килера.

— Не. За Бога, не излизай от стаята — несвързано забълнува Мондауген. — Из тези коридорчета обикалят хиени и чакали.

— Опитай да лежиш спокойно — посъветва го Годолфин. — Аз ще намеря начин сам да оправя тази работа. Няма да се бавя.

Мондауген скочи от леглото, но отпуснатите мускули му изневериха. Пъргавият Годолфин изчезна, вратата хлопна. Мондауген усети, че плаче, за първи път, откакто чу с подробности за Версайския договор[7].

Ще го изстискат, помисли той; ще галят костите му с лапите си, ще дъвчат прекрасната му бяла коса.

Бащата на Мондауген бе умрял не много отдавна и смъртта му някак бе свързана с Килското въстание[8]. Фактът, че в този момент синът мислеше за него, вероятно показваше, че Годолфин не е бил единственият „споходен“ в стаята. Докато във и около тяхната, както се предполагаше, изолирана кула, празненството дегенерираше във фантасмагория и придобиваше неясни измерения, върху стената на нощта все по-често и с нарастваща яснота се появяваше един траен образ: Евън Годолфин, когото Мондауген никога не бе виждал, като изключим съмнителната флуоресценция на нежеланата от него носталгия, носталгия, наложена му от нещо, което той започваше да приема за коалиция.

Скоро тежки стъпки наближиха подстъпите към неговата опитна станция. Твърде тежки, за да бъдат на Годолфин, реши Мондауген. Той още веднъж ловко отри венци в чаршафите, отпусна своето тяло и му позволи да падне от леглото, да се изтърколи под него, прикрит от атлазената завивка, и да навлезе в прохладния, прашен свят на бурлескните шеги и множеството подвластни на случайността нещастно влюбени, съществуващи в този истински живот. Направи малка дупчица в покривалото и надзърна: погледът му попадна право върху високото огледало, което заемаше приблизително една трета от кръглата стая. Някой завъртя топката на бравата и отвори вратата. В стаята пристъпи на пръсти Вайсман (в бяла рокля до коленете, набрана на шията, корсажа и ръкавите, по модата от 1904 година), пресече обхвата на огледалото и отново изчезна, близо до оборудването за запис на сверики. Неочаквано от високоговорителите гръмна утринен хор, отначало хаотичен, но постепенно преминаващ в дълбок, плътен мадригал за три или четири гласа. Към тях натрапникът Вайсман — застанал извън зрителното поле на Мондауген, — добави още един и с миньорен фалцет запя в чарлстонов такт:

Сега, когато настъпва здрачът,

Ти спри своето въртене, Земя;

Кукувицата в часовника има ларингит,

И не може да ни каже коя нощ е сега.

Никой сред другите танцьори

Не знае отговорите,

Само ти, аз, нощта

И един малък черен шамбок…

Когато Вайсман се върна в обхвата на огледалото, той държеше още една ролка от осцилографа. Мондауген лежеше сред прашинките, прекалено изтощен и безсилен, за да извика стой, крадец. Лейтенантът травестит бе причесал коса на път по средата и нанесъл обилен грим по миглите си, които опираха в стъклата на очилата и оставяха успоредни следи, така че всяко око гледаше от собствения си затворнически прозорец. Когато минаваше край леглото, Вайсман (поне тъй допусна Мондауген) отправи лукава усмивка встрани към оставения върху покривката отпечатък от доскоро лежалото там измъчено от скорбута тяло. После изчезна. Скоро след това ретините на Мондауген прекъснаха за известно време възприемането на светлината. Или, най-вероятно, започнаха да избягват светлината; или това или страната наречена „Под-Леглото“ бе дори още по-чудновата, отколкото се бе появявала в сънищата на неврастеничните деца.

Със същия успех човек може да бъде и каменоделец. Мисълта стига бавно до твоето съзнание, но заключението е категорично: ти в никакъв случай не си убиец. Сладостното усещане за неприкосновеност, възхитителната отпадналост, с която започваш изтреблението, рано или късно бива заменена с едно много странно — не вълнение, защото част от него очевидно представлява липсата на онова, което обикновено наричаме „емоция“ — „функционално споразумение“ би било по-точно казано; действено съгласие.

Първото запомнено от него ясно внушение за това възникна един ден, по време на прехода от Вармбад до Китмансхуп. Неговата военна част прехвърляше партиди хотентотски пленници, по някаква причина, която несъмнено имаше смисъл за висшестоящите инстанции. Разстоянието бе 225 километра, обикновено го изминаваха за седмица или десет дни и този наряд никому не бе особено приятен. Много пленници умираха по пътя, а това означаваше, че трябваше да спреш целия керван, да намериш сержанта с ключовете, който, изглежда, винаги бе три-четири километра по-назад, излегнат под някое жирафово дърво, солидно пийнал или мъртво пиян, после да се върнеш обратно, да отключиш обръча около шията на умрелия; понякога да пренаредиш колоната така, че допълнителната тежест на веригата да бъде разпределена по-равномерно. Не толкова за да ги улесниш, а просто за не изтощаваш повече негри, отколкото е необходимо.

Денят бе прекрасен, декемврийски и горещ, някъде една птица бе обезумяла от сезона. Файърлили, под него, като че ли бе възбудена сексуално, извиваше се и лудуваше покрай колоната, покриваше разстояние от десет километра, докато затворниците едва изминаваха два. Отстрани това винаги изглеждаше средновековно — веригата бе увиснала като въже между обръчите на шиите им, тежестта непрекъснато ги придърпваше към земята, и тази сила можеше да бъде преодоляна само докато биваха в състояние да движат краката си. Зад тях идваха армейски волски коли, карани от предани метиси риобод. Колко хора могат да разберат приликата, която той виждаше? В църквата на неговото село в пфалцграфството имаше фреска, изобразяваща Танц на смъртта, воден от доста гъвкава и женствена Смърт с черно наметало и черна коса, следвана от всички слоеве на обществото, от принца до селянина. А тяхната африканска процесия съвсем не бе толкова изискана: можеха да се похвалят само с една хомогенна колона от страдащи негри и пиян сержант с маузер и широкопола шапка. И все пак, тази близост, която повечето от тях споделяха, бе достатъчна, за да придаде церемониална атмосфера на неприятното задължение.

Не бе изминал и час, откакто пътуваха, когато един от негрите започна да се оплаква от болки в краката. Каза, че кървят. Надзирателят приближи с Файърлили и погледна: наистина кървяха. Кръвта не успяваше да попие в пясъка, защото стъпките на следващия затворник я засипваха. Скоро същият затворник изропта, че пясъкът прониква в раните и му е трудно да ходи, поради болката. Несъмнено това бе вярно. Бе му заповядано да млъкне или ще бъде наказан с лишаване от вода, когато разседлаят за обедна почивка. Опитът на войниците от предишните конвои доказваше, че ако бъде позволено на един туземец да се оплаква, скоро и другите го последват с хленчове и това някак забавя всички. Те не желаеха да пеят, нито да тананикат, което, навярно, би било поносимо. Но стоновете и необузданата врява сякаш стигаха чак до Бога и това бе ужасно. От практически съображения тишината бе задължителна и налагана силом.

Обаче този хотентот не желаеше да мълчи. Той не залиташе, а само накуцваше леко. Но роптаеше повече и от най-капризния пехотинец. Младият кавалерист изви към него сладострастно подскачащата Файърлили и го плесна два пъти с шамбока. Използувайки както трябва шамбока от кожа на носорог, настаненият високо на гърба на коня ездач може да укроти един негър много по-бързо и по-лесно, отколкото ако го застреля. Но това не подействува на въпросния негър. Флайше видя какво става и подкара своя черен кон откъм другата страна. Заедно двамата кавалеристи нашибаха с шамбоците си хотентота по бедрата и задника, принуждавайки го да подскача в странен танц. Нужен бе определен талант, за да накараш затворника да танцува така, без да забавя останалите от колоната, защото всички те бяха оковани в една верига. Справяха се доста добре, докато, поради някакво глупаво, неточно преценено движение на Флайше, шамбокът му се заплете във веригата и той бе издърпан долу от коня, в краката на пленниците.

Те имат бързи рефлекси, като животни са. Още преди другият кавалерист да схване нещо, негърът, когото бяха нашибали, скочи върху Флайше и опита да увие своята част от веригата около шията му. Останалите от колоната, осъзнавайки сякаш телепатично какво бе станало — и очаквайки убийство, — бяха спрели.

Флайше успя да се претърколи. Двамата взеха ключа от сержанта, откопчаха техния хотентот от веригата и го изведоха встрани от колоната. След като Флайше си направи задължителното забавление с шамбока върху гениталиите на негъра, те го биха до смърт с прикладите и захвърлиха онова, което бе останало от него, зад една скала, на лешоядите и мухите.

Но докато го умъртвяваха — по-късно и Флайше потвърди, че също е усетил нещо подобно, — той за първи път бе обхванат от някакво странно успокоение, може би твърде близко до онова, което вероятно бе обзело предаващия Богу дух негър. Обикновено най-многото, което чувстваш, е раздразнение, подобно на изпитваното към някое прекаляващо с бръмченето около теб насекомо. Трябва да прекъснеш живота му, и физическото усилие, очевидността на действието, мисълта, че това насекомо, както изглежда, е само едно от безкрайното множество, че убиването му няма да реши въпроса, няма да те освободи от наложителността да убиваш още насекоми утре, вдругиден и тъй нататък, и тъй нататък… тази безполезност те дразни и към всяко свое отделно действие прибавяш нещо от свирепостта на военната скука, а тя, както знае всеки кавалерист, е наистина много голяма.

Този път не беше така. Нещата сякаш изведнъж се наместиха в някаква структура: страховито космично примигване в празното ясно небе, и всяка песъчинка, всеки кактусов бодил, всяко перо на кръжащия над тях лешояд, всяка невидима молекула горещ въздух, изглежда започнаха едва доловимо движение, тъй че скоро той и негърът, и той и всеки следващ черен, когото занапред щеше да убива, бяха подредени в равномерен строй, придобиха определена симетричност, заеха пози, наподобяващи танцовите. Това най-после означаваше нещо друго: по-различно от плаката за вербуване на войници, от фреската в църквата и от вече избитите туземци — спящи и стопени вкупом с негасена вар в техните колиби, подхвърляни във въздуха и нанизвани на щиковете бебета, момичета, към които приближаваш с изваден и готов орган, очите им замъглени от предчувстваното удоволствие или може би просто от очакваните още пет минути живот, само за да бъдат първо простреляни в главите и по-нататък изнасилени, естествено след като в последния момент им е било дадено да разберат какво ще им се случи, — по-различно от официалния език в заповедите и указанията на фон Трота, по-различно от смисъла на службата и възхитителното безсилно премаляване, съпровождащи изпълнението на военната заповед, прецедена като пролетен дъжд през безбройните инстанции, докато стигне до теб; по-различно от колониалната политика, международните измами, надеждата за издигане в армията или обогатяване чрез нея.

Това имаше отношение само към унищожителя, унищожения и обединяващото ги действие, и бе неповторимо като изживяване. На връщане от Ватерберг, с фон Трота и неговия щаб, те попаднаха на една старица, която изравяше див лук край пътя. Кавалеристът Кьониг слезе от коня и я застреля: но преди да натисне спусъка, той опря дулото в нейното чело и каза:

— Ще те убия.

— Благодаря ви — отвърна тя, вдигайки поглед.

По-късно, привечер, имаше едно шестнайсет-седемнайсет годишно момиче хереро, за целия взвод; и ездачът на Файърлили бе последен. След като я облада, той изглежда бе изпитал моментно колебание между сабята и щика. Тогава момичето наистина се усмихна; посочи двете и започна да извива лениво бедра в праха. Той използува и двете.

Когато, преодолявайки по някакъв начин земното притегляне, той отново се озова върху леглото, Хедвиг Фогълсанг току-що влизаше в стаята, яхнала един бонделсварт, който пълзеше на четири крака. Тя бе само по черно трико и с разпусната дълга коса.

— Добър вечер, бедни ми Курт. — Хедвиг продължи да язди негъра чак до леглото и слезе от него. — Можеш да си вървиш, Файърлили. Казвам му Файърлили, защото кожата му е тъмнокафява — с усмивка поясни тя на Мондауген.

Мондауген понечи да я поздрави, но бе твърде изнемощял, за да говори. Хедвиг събличаше трикото.

— Сложих грим само на очите си — поясни тя с порочен шепот. — Когато се целуваме, устните ми ще почервенеят от твоята кръв.

Той направи опит да откликне, но скорбутът го бе отслабил. Нямаше представа колко продължи всичко това. Изглежда с дни. Светлината в стаята периодично се променяше, Хедвиг сякаш бе навсякъде едновременно в този черен атлазен кръг, до който бе ограничен светът: или бе неуморима или Мондауген бе изгубил напълно чувството за време. Двамата като ли бяха навити на пашкул от руса коса и повсеместни сухи целувки: три-четири пъти тя май бе довеждала една млада негърка да й помага.

— Къде е Годолфин? — извика Мондауген.

— Той е неин.

— О, Господи!…

Понякога безсилен, друг път, въпреки изтощението си, възбуден, Мондауген лежеше безпристрастен и нейните ласки не му доставяха удоволствие, нито пък го вълнуваше мнението й относно мъжествеността му. Най-после Хедвиг изпадна в отчаяние. Мондауген знаеше какво бе очаквала тя.

— Ти ме мразиш — с престорено потреперващи устни в привидно вибрато.

— Но аз трябва да се възстановя от болестта.

През прозореца влезе Вайсман, — сресан на бретон, по официална копринена пижама, обсипани с фалшиви диаманти лачени бални обувки, гримирани в черно очи и устни, — за да открадне още една ролка от осцилографа. Високоговорителят задърдори срещу него, сякаш бе ядосан.

По-късно на вратата се появи Фопъл с Вера Меровинг, хвана я за ръка и запя в игрива валсова мелодия:

Знам какво искаш,

Принцесо на кокетките:

Извращения, фантазии и тайни амулети.

Ако искаш повече да не видиш изгрева,

Опитай само да продължиш

По-далеч от там, докъдето си стигнала.

Седемнайсет години — жестока възраст,

И все пак на четиридесет и две,

Дори огньовете на чистилището

Не пламтят по-буйно от теб.

Тъй че, зарежи го и хвани моята ръка,

Нека мъртвите да погребат своите мъртви;

И отново през онази скрита врата,

Още веднъж браво за 1904 година; аз съм

Един влюбен африканер от

Немска Югозападна Африка.

След демобилизацията, някои от останалите в Африка отидоха на запад да работят в мини, като тази в Хан, други купуваха и започваха да обработват земя там, където фермерството вървеше добре. Той не можеше да си намери място. Ако три години човек е правил това, което той бе правил, не може да свие гнездо, поне не толкова бързо. И той тръгна към крайбрежието.

Още в момента, когато пристигаш там, брегът започваше да поглъща времето, също тъй, както студения език на едно южноантарктическо течение изблизваше неговия ронлив пясък. Брегът не предлагаше нищо: почвата му беше безплодна, от морето нахлуваха солени и охладени от голямото Бенгелско течение ветрове и изсушаваха всичко, което опитваше да расте. Водеше се непрекъсната битка между мъглата, която искаше да те замрази до мозъка на костите, и слънцето: след като стопеше мъглата, то връхлиташе върху теб. Над Швакопмунд слънцето често сякаш изпълваше цялото небе, толкова пречупена от морската мъгла бе неговата светлина. Блестящо сиво с жълти оттенъци, което силно дразнеше очите. Скоро разбираш, че за да се предпазиш от небето, трябва да носиш тъмни очила. Ако останеш достатъчно дълго, започваш да чувствуваш, че е почти оскърбление там изобщо да живеят хора. Небето бе прекалено голямо, крайбрежните селища под него твърде жалки. Пристанището на Швакопмунд бавно, неотстъпно се запълваше с пясък, следобедното слънце загадъчно покосяваше хората, конете полудяваха и изчезваха някъде в лепкавата крайбрежна тиня. Това бе един жесток бряг и оцеляването, за бели и черни, бе в много по-малка степен въпрос на избор, отколкото където и да е другаде в Територията.

Първата му мисъл бе, че е измамен: нямаше да бъде като в армията. Нещо се бе променило. Черните, а и животът им, имаха дори още по-малко значение и стойност. Не приемаш присъствието им по същия начин, както преди. Целите бяха други, може би просто това бе всичко. Пристанището трябваше да бъде направено по-дълбоко; да бъдат построени железопътни линии към вътрешността, чието оцеляване зависеше от процъфтяването на пристанищата. След като узакониха своето присъствие в Територията, заселниците вече бяха задължени да подобрят това, което бяха завзели.

Имаше и някои компенсации, но те не можеха да се сравняват с предлаганите от армейския живот удобства. Като надзирател получаваш къща и право на първи оглед на момичетата, които идваха от полупустинните райони, за да се предадат. Линдекуист, приемникът на фон Трота, бе отменил заповедта за унищожение и разгласил на всички избягали туземци да се завърнат, обещавайки им, че никому няма да бъде причинено зло. Така излизаше по-евтино, отколкото да изпраща наказателни експедиции и да ги затваря. Тъй като в степта черните гладуваха, гаранцията за снизхождение включваше и обещание за храна. Първо им даваха да ядат, а след това ги арестуваха и разпращаха по мините, на брега или в областта Камерунс[9]. Катуните им, съпровождани от военна охрана, пристигаха почти ежедневно от вътрешността на страната. Обикновено сутрин той отиваше в приемния пункт и помагаше при разпределянето. Хотентотите бяха предимно жени. Сред малкото херероси, които пристигаха, съотношението, естествено, бе общо взето по равностойно.

Да попаднеш в тази пепелива и просмукана от хищното море равнина, след три последователни години истински охолен живот на юг, за това навярно бе нужна свръхестествена издръжливост: по необходимост подкрепяна от илюзии. Дори китовете не сполучваха да плават безнаказано край този бряг: докато правиш разходка по мястото, изпълняващо предназначението на крайбрежна улица, можеш да видиш някое от тези загниващи същества, обезцветено, накацано от хранещи се чайки, които с настъпването на нощта биваха сменявани при гигантския леш от глутница хиени. А няколко дни по-късно там оставаха само сводовете на огромните челюсти и добре изчистената, архитектурна плетеница от кокали, впоследствие придобиваща, под въздействието на слънцето и мъглата, кремавия цвят на фалшива слонова кост.

Голите островчета край Людерицбухт представляваха естествени концлагери. Докато обикаляш вечер сред сгушените тела и раздаваш одеяла, храна и от време на време целувки от шамбока, чувствуваш се като баща, какъвто колониалната политика изисква от теб да бъдеш, когато втълпява доктрината за Vaterliche Zuchtigung, бащинско наказание — неотчуждаемо право на белия. Телата им, тъй ужасяващо кльощави и проблясващи при движението на облаците, лежаха скупчени, за да запазят последната останала им топлинка. Тук-там сред мъглата храбро съскаха факли от снопове тръстика, напоени с китова мас. В такива нощи сподавена тишина завладяваше острова: гъстите мъгли заглушаваха оплакванията или виковете на болка от рани или схващания. Шумеше единствено приливът, който блъскаше странично брега, лепкав, ехтящ; оттегляше се обратно в морето, яростно солен и пенлив и оставяше бяла покривка върху незавзетия от него пясък. И само изрядко над безсмисления ритъм, през тесния пролив, над целия огромен африкански континент, отекваше протяжен звук, от който мъглата ставаше още по-студена, нощта по-тъмна, Атлантическият океан по-застрашителен: ако бе издаден от човек, можеше да бъде определен като кикот, но той не бе човешки. Бе продукт на проникналите във вече затлачената и неудържимо напираща кръв непознати секреции, които сгърчваха в спазми нервните възли, изпращаха в нощното зрително поле заплашителни сиви привидения, предизвикваха сърбеж във всяка фибра, объркване и всеобщо чувство за заблуда, преодолими само с помощта на тези отвратителни пристъпи, на мазните вретеновидни въздушни експлозии дълбоко в гърлото, причиняващи хиперемия на небцето, изпълващи ноздрите, отслабващи бодежите под челюстта и по централната линия на черепа: това бе воят на кафявата хиена, наричана крайбрежен вълк, бродеща из брега сама или в компания, в търсене на стриди, раци, умрели чайки, каквато и да е плът, стига да е неподвижна.

И така, докато вървиш сред тях, принуден си да ги възприемаш като множество, като сбор. От статистиката знаеш, че на ден умират от дванайсет до петнайсет души, но в края на краищата не можеш дори да се запиташ кои точно дванайсет до петнайсет: в мрака разликата между тях е само в ръста им, ето защо ти е по-лесно да не се измъчваш от угризения, както някога. Но всеки път, когато кафявата хиена надава вой през водата, докато в същия момент ти може би приклякаш, за да огледаш някоя пропусната при първото пресяване бъдеща наложница, единствено потискането на спомените за току-що отминалите три години те възпира да си зададеш въпроса дали звярът не очаква именно това момиче.

Едно от многото разкошества, за които той, — в качеството си на получаващ държавна заплата цивилен надзирател, — трябваше да забрави, бе луксът да ги възприемаш като отделни индивиди. Това важеше дори и за наложниците; можеш да имаш половин дузина, някои просто за домакинска работа, други за сексуални забавления, а и съжителството на семейни начала също бе станало масова практика. Те не бяха ничия изключителна собственост, освен на висшите офицери. За низшите офицерски чинове, сержантите, редниците и отговорниците на бригади като него, жените биваха разпределяни от общия жив фонд, настанен в оградения с бодлива тел двор до квартирите на неженените офицери.

Ако става дума за простите земни блага, доста спорно бе кои от жените се намираха в по-благоприятно положение; момичетата за удоволствие в опасания с бодлива тел двор или работничките, затворени в един заграден отвсякъде с тръни обширен участък край брега. Налагаше се преди всичко да разчитат на женска работна сила, просто защото по очевидни причини имаше сериозен недостиг на мъже. Жените бяха полезни за много работи. Те можеха да бъдат запрягани в тежките коли за превозване на изгребаните от дъното на пристанището наноси; или да пренасят релси за железния път, който прокарваха през пустинята Намиб към Китмансхуп. Естествено, тази посока му напомняше за времето, когато помагаше при ескортирането на черните дотам. Той често изпадаше в мечтателен унес под обвитото с мараня слънце, припомняше си водни ями, пълни догоре с черни трупове, ушите, ноздрите и устите им разкрасени в зелено, бяло и черно от преливащите във всички цветове на дъгата мухи и потомството им; човешки клади, чиито пламъци се извиваха високо, сякаш чак до Южния Кръст; крехкостта на костите, разпорените кореми, внезапно натежалите съвсем слабички деца. Но тук нямаше подобни гледки: те бяха организирани, принудени да действуват групово — не надзираваш окована върволица, а дълга двойна колона от жени, носещи релси с прикрепени към тях железни скоби; гътнеше ли се някоя жена, това просто означаваше частично увеличаване на изразходваните от отделния носач усилия, а не объркването и парализата, които при някогашните оковани кервани настъпваха с всяко падане на човек. Доколкото помнеше, само веднъж тук се бе случило нещо подобно и то може би защото мъглата и студът предишната седмица бяха по-неприятни от обикновено, и техните бедрени ябълки и стави сигурно бяха възпалени — този ден го болеше вратът, с мъка го извиваше, за да оглежда какво става наоколо, — но внезапно прозвуча стон и той видя, че една от жените бе оплела крака, паднала и повлякла долу цялата колона. Сърцето му затуптя ускорено, океанският вятър се изпълни с благоухания; това бе частица от миналото, сякаш разкрита от разсейването на мъглата. Отиде при жената, констатира, че падналата релса бе счупила крака й, издърпа я, без да си прави труда да вдига релсата, изтърколи я надолу по дигата и я остави да умира. Помисли, че това му бе донесло облекчение; временно бе отвлякло вниманието му от носталгията, която на този бряг бе разновидност на унинието.

Но ако физическият труд смазваше разпределените в тръненото заграждение, сексуалната работа също тъй лесно изтощаваше живеещите сред бодливата стоманена тел. Някои от военните бяха пристигнали в Африка с доста ексцентрични идеи. Един сержант, заемащ твърде ниско място в йерархията, за да му се полага младо момче (които бяха рядкост), бе намерил изход от положението като използуваше момиченца в предюношеска възраст с ненапъпили още гърди — обръсваше главите им и ги държеше голи, с изключение на сбръчканите военни гамаши. Друг караше партньорките си да лежат неподвижно, като трупове; всякакъв сексуален отзив, рязко поемане на дъх или неволно потрепване, биваше наказвано с елегантен, украсен със скъпоценни камъни шамбок, изработен по поръчка в Берлин. Тъй че, ако жените се замисляха изобщо за своето положение, нямаше много голям избор между тръните и стоманата.

Сигурно щеше да бъде доволен от този нов групов живот и да направи кариера в строителството, ако не бе една от неговите наложници, съвсем младичката херероска Сара. Тя концентрира във фокус недоволството му; навярно дори стана една от причините, поради които той заряза всичко и пое към вътрешността на страната, в опит да си възвърне донякъде изобилието и лукса, изчезнали (както с безпокойство предполагаше) заедно с фон Трота.

За първи път я видя на два километра навътре в Атлантическия океан, на вълнолома, който строяха от гладки тъмни камъни, носени дотам на ръце от жените. Вълноломът бе проточен навътре, полузалят от водата, и бавно, мъчително напредваше, като пълзящо в морето пипало. Този ден небето бе оловносиво и над западния хоризонт още от сутринта бе надвиснал голям черен облак. Първо видя очите й, склерите им отразяваха нещо от бавното вълнение на морето; после гърба й, нашарен с мънистата на стари белези от шамбок. Вероятно най-обикновена похот го бе накарала да отиде при нея, да й направи знак да остави камъка, който бе започнала да вдига: надраска бележка за нейния надзирател, подаде й я. „Занеси му я, или…“ — предупреди я той и шамбокът му със свистене проряза соления вятър. Преди изобщо не се бе налагало да ги предупреждаваш или заплашваш: навярно поради същото това „действено съгласие“, те винаги предаваха записките, дори когато знаеха, че бележката, по всяка вероятност, може да означава смъртна присъда.

Тя погледна листчето, после него. Облаци пробягваха по тези очи; той никога нямаше да разбере дали бяха отразени или препратени. Солена вода плискаше в краката им, лешояди кръжаха в небето. Зад гърбовете им се простираше вълноломът, отправен към земята и сигурността; но би била нужна само една дума; каквато и да е, най-незначителната, за да внуши и на двамата перверзната идея, че техният път е в обратната посока, по невидимия, още непостроен вълнолом; сякаш морето бе улица за тях, както е било и за нашия Спасител.

Ето още една, подобна на затиснатата от релсата жена, още един откъс от онези военни времена. Той бе уверен, че не желае да споделя с никого това момиче; отново усещаше удоволствието от вземането на решение, чиито последствия, дори и най-ужасните, би могъл да пренебрегне.

Попита я за името, тя отговори Сара, без да сваля очи от него. Внезапен и студен като Антарктика порив на вятъра пръсна вода върху тях, измокри ги и продължи на север, обаче щеше да утихне без даже да види устието на Конго или Гвинейския залив. Тя потрепери. Ръката му, очевидно по рефлекс, понечи да я докосне, но тя я избегна и се наведе, за да вдигне камъка. Той я потупа леко по гърба с шамбока и мигът, каквото и да бе означавал, премина.

Онази нощ тя не дойде. Сутринта той я намери на вълнолома, принуди я да коленичи, стъпи с ботуша върху тила й, натисна главата й под водата и я държа така, докато чувството за време не му подсказа, че трябва да я пусне, за да може тя да поеме дъх. Тогава забеляза колко дълги и гъвкави са бедрата й, колко ясно бяха очертани мускулите на хълбоците й под кожата, определено блестяща, но фино набраздена от стрии, поради дългото гладуване в степта. Същия ден той я бичуваше по всякакъв повод. Привечер написа нова бележка, подаде й я. „Имаш на разположение един час.“ Тя го наблюдаваше и в нейното поведение изобщо не се забелязваше нищо животинско, което му бе правило впечатление при другите негърки. Само очите отразяваха червеното слънце и белите валма на мъглата, която бе започнала да приижда от морето.

Той не вечеря. Чакаше сам в къщата до заграждението с бодлива тел, заслушан в пияниците, които подбираха жени за през нощта. Краката му не го държаха, навярно бе изстинал. Часът отмина; тя не дойде. Излезе без връхна дреха под ниските облаци и тръгна към нейния ограден с тръни участък. Тъмнината бе непрогледна. Мокри пориви на вятъра шибаха бузите му, той се препъваше. Когато стигна до тръненото заграждение, взе една факла и тръгна да я търси. Вероятно са го помислили за луд, а може би наистина бе луд. Не знаеше колко дълго я бе търсил. Не успя да я открие. Всички те изглеждаха еднакви.

На другата сутрин тя се появи както обикновено. Той избра две силни жени, притисна я по гръб върху една скала и, докато те я държаха, първо я нашиба с шамбока, после я облада. Тя лежеше вцепенена; а когато всичко свърши, той с учудване констатира, че в даден момент жените, като добродушни гувернантки, я бяха пуснали и отишли да вършат своята утринна работа.

И онази нощ, много след неговото завръщане, тя дойде в къщата му и се пъхна в леглото до него. Женско своенравие! Тя бе негова.

Обаче, колко дълго би могъл да я има само за себе си? През деня я оковаваше за леглото, а нощем, за да не възбуди подозрение, продължаваше да ползва общия женски фонд. Сара навярно би могла да готви, чисти, да го утешава, да бъде най-близкото нещо до една съпруга, което той изобщо бе имал. Но на този мъглив, влажен и безплоден бряг нямаше собственици, нищо не бе притежавано. Общността би могла да бъде единственият възможен отговор на това упорство на Неодушевеното. Много скоро неговият съсед педерастът я откри и бе възхитен. Той поиска Сара; бе му отговорено с лъжата, че тя е дошла от общия женски фонд и че педерастът трябва да чака реда си. Но това можеше да им донесе само известно отлагане. Съседът посетил къщата му веднъж през деня, намерил Сара окована и безпомощна, насилил я по типичния за него начин и после, като грижлив сержант, решил да сподели този късмет с целия взвод. Между обеда и вечерта, докато блясъкът на мъглата обикаляше из небето, те демонстрирали върху нея неестествен набор от сексуални предпочитания, горката Сара, „негова“ само по начин, който този ужасен бряг никога не би могъл да търпи.

Той се върна у дома и я завари с разлигавена уста, очите й пресушени завинаги от всякакви атмосферни състояния. Без да разсъждава, вероятно без да съобрази какво е станало, той отключи веригите, но тя се изтръгна от прегръдката му като пружина, — събирала допълнителната енергия, която онзи весел и задружен взвод бе изразходвал в своите забавления, — и избяга. Такава я видя той, жива, за последен път.

На другия ден вълните изхвърлиха тялото й на брега. Сара бе намерила смъртта си в едно море, от което те изглежда никога нямаше да сполучат да укротят дори и най-малката частица. Чакали бяха изгризали гърдите й. Изглежда едва тогава най-после, от пристигането му преди векове с военнотранспортния кораб „Хабихт“[10], нещо бе доведено докрай, нещо свързано с предпочитанията на сержанта-педераст относно жените или с отдавнашната ваксинация против чумата само като яснота и непосредственост. Ако бе притча (макар и твърде съмнително като предположение), тя вероятно онагледяваше усилването на страстта или еволюцията на удовлетворението в посока, за която му бе неприятно да размишлява. Ако някога отново го споходеше друг такъв сезон като Големия Бунт, опасението му бе, че въпросният сезон изобщо нямаше да протече в същата, засягаща единствено него, произволна поредица от авантюристично-романтични действия, които да помни и чества на стари години, в най-добрия случай с яд и носталгия; а по-скоро щеше да се развие с логика, смразяваща успокоителната поквара на сърцето, заменяща способността със стил, преднамерения заговор с политическо Богоявление (тъй неподражаемо африканско); и с настъпването на този сезон, Сара, шамбока, танците на смъртта по пътя между Вармбад и Китмансхуп, опнатите хълбоци на Файърлили, трупът на един негър, побит на бодлива акация сред придошлата от внезапния дъжд река, тоест най-любимите платна в картинната галерия на душата му, щяха да бъдат заменени с отблъскващото, абстрактно и според него напълно безсмислено обесване, на което сега обърна гръб, ала което щеше да го съпровожда в отстъплението му, чак докато стигнеше до Другата Стена, инженерният проект за един свят, комуто, осъзнаваше той със сковаващ го цинизъм, вече нищо не би могло да попречи да стане действителност, свят, за чиято дълбока безнадеждност той, ползвайки се от предимството да прави оценка осемнайсет години по-късно, дори не би могъл да намери съответствуващи притчи, но проект, чиито първи несръчни скици, както предполагаше, са били начертани в годината след смъртта на Жакоб Маренго[11] на онзи ужасен морски бряг, където всяка сутрин безброй еднакви мъртви женски тела буквално застилаха плажа между Людерицбухт и гробището, струпване, изглеждащо не по-реално от водораслите, разпръснати на фона на болезнено жълтия пясък; където отлитането на душата по-скоро можеше да бъде оприличено на масова миграция от един остров (захлупен с ниски облаци и наподобяващ закотвен кораб-затвор) през развълнуваната шир на неизменно ветровития Атлантик, към естественото обединение с невъобразимата грамада на техния континент; където железопътната линия все още водеше към един Китмансхуп, изобщо немислим като част от Царството на Смъртта в никоя възможна иконология; и в заключение където човечеството бе деградирало, поради необходимост отнасяща се, както в своите по-налудничави моменти той почти би могъл да повярва, само за Немска Югозападна Африка (всъщност, знаеше, че не е така), и поради едно противопоставяне, което нечии млади съвременници, Бог да им е на помощ, тепърва щяха да осъществят, човечеството бе деградирало до някакъв раздразнителен, нервен, сприхав и вечно неадекватен, ала нерушим Народен Фронт срещу привидно неполитически и определено незначителни врагове, обречени да бъдат с него до гроба му: безформеното слънце, чуждият като лунната Антарктика бряг, затворените сред бодлива тел безпокойни наложници, солените мъгли, лугавата земя, Бенгелското течение, което до безкрай щеше да затлачва с пясък дъното на пристанището, пасивността на скалите, тленността на плътта, структурната неустойчивост на тръните; нечутият хленч на умираща жена; ужасяващият, но неизбежен кикот на хиената в мъглата.

[1] Лотарио — герой от трагедията на Николас Роу (1674–1718) „Красивата грешница“ (1703), безгрижен развратник и прелъстител на жени. В случая става дума за генерал Лотар фон Трота. ↑

[2] Теодор Готхилф Лойтвайн (1849–1921) — майор, губернатор на Германска Югозападна Африка (1898 — 1904). Провеждал сравнително „мека“ колониална политика, което не предотвратило въстанието на хереросите и хотентотите. През ноември 1904 г. бил принуден да предаде своите пълномощия на генерал фон Трота. ↑

[3] Макос — дълъг бич, използван от коларите за подкарване на волски впрягове. ↑

[4] Fire Lily (англ.) — тигрова лилия. Също няколко южноафрикански разновидности от рода Cyrtanthus (семейство Amaryllidaceae), които цъфтят след пожар. ↑

[5] Мамон (арам.) — древносирийски бог на богатството и парите; прен. — богатство, алчност, корист, користолюбие. ↑

[6] Фрейр (норв.) — в скандинавската митология бог, олицетворяващ плодородието, растителността, реколтата, богатството, слънцето и дъжда. ↑

[7] Версайският договор между Германия и Антантата (Великобритания, Франция, Италия и Япония) оформя резултатите от І Световна война и определя санкциите за немската държава, загубила войната. Съгласно договора Германия губи 13% от своята територия и немската армия е ограничена да 100 000 души. Германия не е допусната до преговорите, поради което договорът се счита за диктат, срещу който германците започват да се съпротивляват. ↑

[8] Епизод от немската революция от 1918 г., когато в началото на ноември моряците от стоящите на котва в Кил кораби вдигат въстание, към което се присъединяват и работниците. По руски образец даже е съставен Съвет на работниците и военните, обаче въстанието е потушено бързо. ↑

[9] Бивша германска колония в Западна Африка в Гвинейския залив и простираща се на север до езерото Чад.

Понастоящем Федерална Република Камерун. ↑

[10] Habicht (нем.) — сокол. ↑

[11] Жакоб Маренго (?-1907) — син на баща хотентот и майка хереро, предводител на бонделсвартите във въстанието на Германска Югозападна Африка от 1904 г. Бил убит в 1907 г. ↑

IV

— Курт, защо вече не ме целуваш?

— Колко дълго съм спал? — попита той. По време на съня му, прозорецът бе закрит с плътни сини драпирани завеси.

— Сега е вечер.

Постепенно той долови някаква празнота в стаята: накрая определи това като отсъствие на звуков фон от високоговорителя и още преди да осъзнае, че е оздравял достатъчно, за да може изобщо да върви, стана от леглото и залитайки пристъпи към своите радиоприемници. Усещаше в устата си отвратителен вкус, но ставите вече не го боляха, венците му не бяха толкова възпалени и подпухнали. Моравите петна по краката му бяха изчезнали.

— С тях приличаше на хиена — изкиска се Хедвиг.

Огледалото не му показваше нищо обнадеждаващо. Той примигна срещу своето отражение и миглите на лявото му око веднага слепнаха.

— Не присвивай очи, миличък. — Тя бе вирнала крак към тавана и оправяше чорапа си.

Мондауген хвърли крива усмивка към нея и започна да търси повредата в апаратурата. Долови периферно зад себе си, че някой влиза в стаята и Хедвиг запъшка. Издрънчаха вериги, свистене проряза спарения болничен въздух и последва удар със звучно изплющяване в нещо, което вероятно бе плът. Зашумя разкъсан атлаз, засъска коприна, по паркета затропаха високи остри токчета. Нима скорбутът го бе превърнал от наблюдател в слушател, или това бе нещо по-сериозно и част от цялостна вътрешна промяна? Бе изгоряла една лампа на усилвателя. Той я смени с резервна и когато се обърна, видя, че Хедвиг я няма.

Мондауген постоя сам в кулата за няколко дузини записи на сферики и това бе единствената останала му връзка с онзи вид време, което продължаваше да тече извън вилата на Фопъл. Шумът от експлозии някъде на изток го разбуди от лек сън. Когато най-после реши да прескочи през прозореца със стъклописа, за да разбере какво става, завари другите гости събрани до един на покрива. Отвъд дефилето кипеше битка и то истинска. Разположени нависоко, гостите виждаха всичко долу пред тях, като панорамно разгърнато представление. Малобройна група бонделсварти бе притулена сред скалите: мъже, жени, деца и няколко изпосталели кози. Хедвиг си проби път през събраните под ниския наклонен покрив, спря до Мондауген и хвана ръката му. „Колко вълнуващо!“ — прошепна тя, очите й по-огромни от всякога, засъхнала кръв по китките и глезените й. Полегатите слънчеви лъчи обагряха телата на негрите почти до оранжево. Миниатюрни прозрачни облачета плуваха в привечерното небе. Но скоро слънцето ги превърна в ослепително сребристи.

Отряд бели войници, предимно доброволци, с изключение на няколко юнионистки офицери и подофицери, обграждаше все по-плътно в разпокъсана верига скупчените бонделсварти. От време на време разменяха по няколко изстрела с туземците, които изглежда разполагаха само с пет-шест пушки. Несъмнено там долу звучаха човешки гласове, които викаха заповеди, крещяха победоносно или от болка; но от това разстояние до зрителите стигаше само приглушеният пукот на изстрелите. От едната страна беше опърлената земя, нашарена със сивото на раздробени скали, осеяна с тела и части от тела, които допреди минути бяха принадлежали на бонделсварти.

— Бомби — отбеляза Фопъл. — Ето какво ни е разбудило.

Някой бе дошъл отдолу с вино, чаши и пури. Акордеонистът бе донесъл своя инструмент, но след три-четири такта бе заставен да спре: събраните на покрива единодушно не желаеха да пропуснат нито един звук на смърт, който щеше да стигне до тях. Надвесваха се в посока към битката: изпънати вратни жили, подпухнали от съня очи, разчорлени и обсипани с пърхот коси, пръсти, чиито мръсни и закривени като на хищни птици нокти стискаха почервенелите от слънцето столчета на чашите с вино; морави от вчерашното вино, никотин и кръв устни, отдръпнати назад и разголили обложените с плака зъби, чийто първоначален цвят личеше само в пукнатините по тях. Застаряващи жени мърдаха често-често крака, непочистеният грим бе полепнал на петна по бузите им с разширени пори.

На хоризонта от юг изникнаха два биплана. Те летяха ниско и мудно, като отдалечаващи се от ятото птици.

— Ето откъде дойдоха бомбите — обяви Фопъл на компанията. Толкова бе възбуден, че разля вино по покрива.

Мондауген гледаше как виното тече на тънки струйки чак до корниза. Това, кой знае защо, му напомни за първата сутрин в къщата на Фопъл и за двете струйки кръв (кога бе започнал да го нарича кръв?) във вътрешния двор. Един сокол-осояд кацна на покрива и започна да кълве виното. Скоро отлетя. Кога бе започнал да го нарича кръв?

Самолетите изглеждаха като увиснали в небето и сякаш никога нямаше да приближат. Слънцето залязваше. Вятърът бе изтънил облаците, те започнаха да проблясват в червено и опасваха небето от край до край, прозрачни и великолепни, създаващи илюзията, че го поддържат. Един от негрите внезапно побесня: скочи, размахвайки копие, и хукна към най-близката част от напредващия кордон. Белите се групираха и откриха по него безразборна стрелба, която бе подета от пукотевицата на тапите от покрива на Фопъловата къща. Негърът почти бе стигнал до войниците, когато се строполи.

Сега вече всички чуваха пресекливото, ръмжащо бучене на самолетите, които започнаха тромаво да пикират надолу към позицията на негрите: слънцето внезапно улови в лъчите си пуснатите от всеки самолет по три бомби и ги превърна в шест капки оранжев огън. Те сякаш падаха безкрайно. Но скоро две се забиха до скалите, две сред негрите, две около труповете и най-после разцъфнаха шест експлозии, изхвърляйки пръст, камъни и човешка плът към потъмняващото, забулено с алени облаци небе. След няколко секунди, застъпвайки се, боботещите гръмки трясъци стигнаха почти едновременно до покрива. Зрителите избухнаха във възторжени аплодисменти. Тогава кордонът напредна бързо, през вече разредените облаци дим, доубивайки все още живите и ранените, запращайки куршуми в трупове, жени и деца, дори в една оцеляла коза. После кресчендото на пукота внезапно спря и настъпи вечерта. А след три-четири минути някой запали огън на бойното поле. Зрителите от покрива се оттеглиха вътре за една нощ на по-необуздано от всякога пируване.

Нима с това вмешателство на мрака от настоящата 1922 година бе започнала една нова фаза на Обсаденото Пиршество на Фопъл, или метаморфозата бе вътрешна, само в Мондауген: промяна във формата на образите и звуците, които сега той филтрираше, предпочитайки да не ги забелязва? Нямаше как да разбере; нямаше кой да каже. От каквото и да произлизаше това, оздравяването или просто нервност и припряност в резултат от изолацията, той започваше да усеща първите колебливи дразнения в жлезите, които някой ден прерастват в необуздани духовни пориви. Поне щеше да изпита едно рядко за него, изключително преживяване, нещо подобно на Богоявление: откритието, че неговият воайоризъм е бил обусловен само от наблюдавани събития, а не от някакъв съзнателен избор или предварително съществуваща поредица от лични душевни потребности.

Повече не видяха никакви битки. От време на време забелязваха в далечината група конни войници, препускащи бясно през платото, следвани от облаци прах; далеч, откъм планините Карас долитаха експлозии. А веднъж през нощта чуха един заблуден в тъмнината бонделсварт да крещи името на Абрахам Морис, когато се препъна и сгромоляса в някакъв пролом. През последните седмици от пребиваването на Мондауген, всички останаха в къщата и спяха само по три-четири часа на денонощие. Почти една трета от гостите бяха приковани на легло: освен бонделсвартите на Фопъл, бяха умрели още няколко души. В забавление се превърнаха груповите нощни посещения при някои от инвалидите, за да ги напиват с вино и възбуждат сексуално.

Мондауген остана в кулата и работеше усърдно по разгадаването на кода, прекъсвайки от време на време, за да постои сам на покрива и отново да си зададе въпроса дали изобщо някога ще бъде освободен от проклятието, което изглежда му бе наложено на един карнавал: да бъде заобиколен от поквара, независимо в кой екзотичен край, на север или юг, попадаше. В даден момент реши, че това не би могло да е само Мюнхен: дори не и наличието на икономическата криза. Това бе душевна депресия, която сигурно щеше да унищожи Европа, както бе опустошила тази къща.

Една нощ бе събуден от разчорления Вайсман, който трепереше от възбуда.

— Гледай, гледай — извика той, размахвайки лист хартия под бавно премигващите очи на Мондауген, който прочете:

DIGEWOELDTIMSTEALALEMSWTASNDEURFUALRLIKST

— И какво? — прозя се Мондауген.

— Това е твоят код. Разгадах го. Виж: вземам всяка трета буква и получавам: GODMEANTNUURK. Пренареждам буквите и се получава Kurt Mondaugen.

— Добре де — изръмжа Мондауген. — И кой, дявол го взел, ти каза, че можеш да четеш кореспонденцията ми?

— А останалата част от съобщението — продължи Вайсман, — сега гласи: DIEWELTISTALLESWASDERFALLIST.

— Светът е всичко, което е налице[1] — изрече Мондауген. — И преди съм чувал някъде това. — Бавна усмивка плъзна по устните му. — Срамота, Вайсман! Подай си оставката. Не ставаш за тази работа. От теб ще излезе добър инженер: искаше да ме измамиш.

— Кълна се… — запротестира Вайсман.

По-късно, за да намери някакво избавление от угнетеността, която му навяваше кулата, Мондауген излезе през прозореца и обикаля сред фронтоните, из коридорите и стълбищата на вилата, докато луната се скри. Рано сутринта, когато наченките на седефеното развиделяване просветляваха едва забележимо над Калахари, той заобиколи някаква тухлена стена и попадна в малка хмелна градина. Там видя още един бонделсварт, може би последният от негрите на Фопъл — окачен на две жици, за които поотделно бяха завързани ръцете му, а краката му се поклащаха над редовете млад, но вече обхванат от мъхеста плесен хмел. Под тялото подскачаше в кръг Годолфин и шибаше хълбоците му с шамбок. До него стоеше Вера Меровинг. Двамата изглежда бяха разменили дрехите си. Отмервайки такт по ударите на шамбока, Годолфин с треперлив глас поде реприз на „Край лятното море“.

Този път Мондауген не остана за представлението, защото най-после бе решил нито да слуша, нито да гледа. Отиде в кулата, събра работните дневници и осцилограмите, и напъха в една раница дрехите и тоалетните принадлежности. Промъкна се долу и излезе през двойната стъклена врата на терасата; в задната част на къщата намери една дълга талпа и я завлече до пролома. Незнайно как, Фопъл и гостите бяха предизвестени за отпътуването му. Те застанаха до прозорците; някои се разположиха по балконите и покрива, други отидоха да гледат от верандата. С едно последно изпъшкване Мондауген нагласи талпата над най-тясната част на пролома. Докато той пристъпваше внимателно по импровизирания мост, без да поглежда надолу към течащото седемдесет метра под него поточе, акордеонът подхвана тъжно бавно танго, сякаш за сбогуване. Скоро то премина в буйна прощална песен, която всички запяха в хор:

Защо напускаш пиршеството тъй рано,

Точно когато става най-хубаво?

Безинтересни ли са ти гостите и веселбата,

Или момичето, на което бе хвърлил око,

Е избягало и се е отказало от играта?

О, кажи ми

Къде има по-хубава музика от нашата,

И кажи ми

Къде другаде има толкова много вино и жени?

Ако знаеш къде в Югозападния Протекторат

Има по-забавно пиршество,

Кажи ни и ние ще се отбием там,

(Веднага след като завършим тук)

Кажи ни и ще се отбием.

Той стигна до другата страна, намести раницата и бавно тръгна към една далечна горичка. След няколкостотин метра реши все пак да извърне глава назад. Те продължаваха да го наблюдават и мълчанието им бе част от същата тишина, която бе надвиснала над цялата степ. Утринното слънце обезцветяваше лицата им до карнавална бледност, която Мондауген помнеше, че бе виждал на друго място. Те гледаха втренчено през пролома, безчувствени и надменни, сякаш бяха последните богове на земята.

След три километра, на разклонението на пътя, Мондауген срещна еднорък бонделсварт на магаре.

— Всичко свършено — каза негърът. — ’Ного бондели мъртви, господари мъртви, ван Вик мъртъв. Моя жена мъртва, юнкери мъртви.

Бонделът прие Мондауген да яхне магарето зад него. В този момент Мондауген не знаеше къде отиват. Слънцето прежуряше отвисоко той задрямваше и се пробуждаше, опрял буза в осеяния с белези гръб на бондела. Те изглежда бяха единствените три живи същества на жълтия път, който, Мондауген бе уверен, рано или късно щеше да ги изведе на Атлантическия океан. Слънцето бе необятно, платото бе огромно, и Мондауген се чувствуваше малък и изгубен сред сиво-кафеникавата пустош. Скоро бонделът запя с тих глас, който заглъхваше, още преди да достигне до близкия храсталак. Песента бе на неразбираем за Мондауген хотентотски диалект.

[1] Die Welt Ist Alles Was Der Fall Ist (нем.) — „Светът е всичко, което е налице“ — Първото изречение (и съответно първият тезис) на „Логико-философски трактат“ (Tractatus Logico-Philosophicus — 1921 г.) от Лудвиг Витгенщайн (1889–1951), британски философ от австрийски произход. ↑

Десета глава
В която се срещат различни групи млади хора

I

Маклинтик Сфиър, чийто тромпетист в момента изпълняваше соло, бе застанал до опразненото пиано и гледаше неопределено встрани. Слушаше с половин ухо музиката и погледът му пробягваше разсеяно по насядалите около масите посетители. Той докосваше от време на време клапите на своя алт-саксофон, сякаш да накара с помощта на съчувствено магьосничество онзи основен инструмент, тромпета, да развие идеята по-различно, по някакъв начин, който, мислеше Сфиър, може да е по-добър.

Това бе последната серия от мелодии. Седмицата бе минала лошо за Сфиър. Неколцина от колегите бяха освободени и заведението бе претъпкано с типове, които много обичаха да разговарят помежду си. От време на време в почивките го канеха на техните маси и го питаха какво мисли за други алт-саксофонисти. Някои от тях му излизаха с изтъркания номер: виж ме, аз мога да седя на една маса с всеки. Или това, или ще подхвърлят: „Хей, мой човек, ще изсвириш ли Нощен експрес[1]?“ Да, бвана[2]. Да, сър, шефе. Тая чернилка, старият Чичо Маклинтик, ш’ти изсвири най-хубавия ’Нощен експрес’, дето изобщо си чувал. А после ш’си вземе очукания алт-саксофон и ш’ти го напъха в интелектуалния бял гъз.

Тромпетистът искаше да привършват: той, както и Сфиър, бе чувствал умора през цялата седмица. Заедно с барабаниста отново подчертаха основната тема, след това изсвириха в унисон финала и слязоха от подиума.

Бродягите бяха наредени отвън като почетен караул. Пролетта бе връхлетяла Ню Йорк, много топла и афродизиакална. Сфиър намери своя „триумф“ на паркинга, качи се и отпраши към жилищната част на града. Изпитваше остра нужда да охлаби напрежението.

След половин час бе в Харлем, в един приятелски доходен (и в известен смисъл публичен) дом, държан от Матилда Уинтроп, мъничка и сбръчкана, на външен вид не по-различна от която и да е дребна възрастна жена на улицата, тръгнала със ситни крачки в мъждивия следобед, да търси лошо настроение и зеленчуци на пазара.

— Тя е горе — рече Матилда, с усмивка за всеки, дори и за музиканти с глави пълни с праведни старомодни схващания, които печелеха добре и караха спортни коли. Сфиър поигра няколко минути спаринг-бокс с нея. Рефлексите й бяха по-бързи от неговите.

Момичето седеше на кревата, пушеше и четеше каубойски роман. Сфиър захвърли палтото на един стол. Тя се поотдръпна, за да му направи място на леглото, подгъна страницата, до която бе стигнала и остави книгата на пода. Скоро Сфиър вече й разправяше как е прекарал седмицата, за богатите хлапаци, дето го използуваха като музикален фон и за музикантите от други по-големи групи, също паралии, които бяха предпазливи и реагираха нееднозначно, и за малцината, които не бяха в състояние да си позволят бира по един долар в Музикален Клуб „Нота V“, но разбираха или желаеха да разберат, обаче местата, които те евентуално можеха да заемат, бяха вече окупирани от богатите хлапаци и музикантите. Разказваше всичко това, забил лице във възглавницата, а тя разтриваше гърба му с удивително нежни ръце. Името й, твърдеше тя, било Руби, но Сфиър не й вярваше. Скоро:

— Изобщо интересно ли ти е това, което се опитвам да кажа? — попита я Сфиър.

— Когато съм възбудена, не — отвърна тя, достатъчно откровено. — Момичетата дори не правят опит да разберат тези неща. Те възприемат сетивно всичко. Аз чувствам какво свириш, също както чувствам от какво имаш нужда, когато си в мен. Може би това са едни и същи неща. Не знам, Маклинтик. Ти си добър към мен. Какво искаш?

— Извинявай — прошепна той. След малко: — Това е хубав начин за разтоварване.

— Ще останеш ли за нощта?

— Разбира се.

Изпитвайки взаимна неловкост, Слаб и Естър стояха пред един статив в неговата квартира, загледани в „Датско сирене №35“. Датското сирене бе последната мания на Слаб. Преди известно време той бе започнал неистово да рисува тези утринни кулинарни изделия във всички възможни стилове, на всякакво осветление и фон. Стаята вече бе затрупана от кубистки, фовистки и сюрреалистични датски сирена̀.

— Моне е прекарал последните години от живота си в неговата къща в Гиверни, рисувайки водните лилии в градинското езерце — аргументираше се Слаб. — Рисувал е всякакви видове водни лилии. Харесвал е водните лилии. Това са моите последни години. Аз обичам датските сиренета. Откакто се помня, датското сирене е поддържало живота ми. Защо да не го рисувам?

Темата на „Датско сирене №35“ заемаше само малка част, долу вляво от центъра на платното, където то бе изобразено набучено на една от металните стъпенки на телеграфен стълб. Пейзажът представляваше празна улица, драстично скъсена в перспектива. Живите неща на тази улица бяха само едно дърво по средата на дължината й, върху което бе кацнала пъстра птица, изобразена с множество енергично положени спираловидни завъртулки, извивки и ярки мазки.

— Това — поясни Слаб, в отговор на нейния въпрос, — е моят бунт срещу Кататоничния Експресионизъм: универсалният символ, който реших, че ще замени Кръста в западната цивилизация. Яребицата, кацнала на Крушата. Нали помниш старата коледна песен, която представлява една езикова смешка. Полска яребица на крушата. Действа като машина и все пак картината показва одушевени неща, ето в това е прелестта. Яребицата яде круши от дървото и нейните изпражнения на свой ред подхранват дървото, което израства все по-високо и по-високо, всеки ден издига яребицата по-нагоре и същевременно й осигурява непрекъснат запас от благинка. Това е перпетуум-мобиле, с изключение на едно нещо. — Слаб посочи водоливника в горната част на картината, представляващ фантастично чудовище с остри зъби. Върхът на най-дългия му зъб се намираше на въображаемата линия, която можеше да бъде прекарана успоредно на оста на дървото, така че да минава през главата на птицата. — Със същия успех това би могло да бъде нисколетящ самолет или жица за високо напрежение — обобщи той. — Но един ден тази птица ще се наниже на зъбите на чудовището, точно както горкото датско сирене вече е набучено на телеграфния стълб.

— Защо не отлети? — попита Естър.

— Много е глупава. Някога е знаела да лети, но е забравила.

— Долавям някаква алегория във всичко това — отбеляза тя.

— Не — възрази Слаб. — То е на същото интелектуално ниво като решаването на неделната кръстословица в „Ню Йорк Таймс“. Фалшиво. Недостойно за теб.

Естър бе отишла до леглото.

— Не! — почти извика той.

— Слаб, толкова ми е зле. Изпитвам почти физическа болка тук. — Тя прекара пръсти по слабините си.

— Аз също съм на сухо — увери я Слаб. — Не съм виновен, че Шьонмейкър те е отрязал.

— Не съм ли твоя приятелка?

— Не — отвърна Слаб.

— Какво да направя, за да ти докажа?…

— Отиди си — отсече Слаб. — Ето това можеш да направиш. И ме остави да спя. В моето непорочно войнишко легло. Сам. — Той допълзя до кревата и се просна по очи. Скоро Естър излезе, пропускайки да затвори вратата. Не беше от този тип жени, дето затръшват вратата, когато им откажеш.

Рейчъл и Руни седяха на барчето в кварталната кръчма на Второ авеню. Двама души в ъгъла, ирландец и унгарец, се караха шумно през кегелбановия улей.

— Къде ходи тя нощем? — чудеше се Руни.

— Паола е странно момиче — поясни Рейчъл. — След време ще разбереш, че не трябва да й задаваш въпроси, на които тя не желае да отговаря.

— Може би се среща с Пиг.

— Не. Пиг Бодайн живее в Музикален Клуб „Нота V“ и в Ръждивата лъжица. Страшно е навит на Паола, но мисля, че прекалено много й напомня за Папи Ход. Флотата има свои специфични начини за печелене на симпатии. Паола избягва Пиг Бодайн и това го съсипва, а що се отнася до мен, аз съм доволна от такова развитие на нещата.

Това съсипва мен, искаше да каже Уинсъм. Но не го направи. Напоследък той търсеше утеха при Рейчъл. В известен смисъл бе започнал да разчита на това. Отчуждеността й от Пасмината, нейната уравновесеност и независимост, го привличаха. Но това по никакъв начин не му помагаше да си уреди среща с Паола. Може би го бе страх от реакцията на Рейчъл. Започваше да подозира, че тя не е от момичетата, които одобряват сводниченето за своите съквартирантки. Поръча още едно уиски с бира.

— Много пиеш, Руни — укори го тя. — Безпокоя се за теб.

— А ти пък много ми натякваш — с усмивка отвърна той.

[1] Нощен експрес („Night Train“) — блус от Дюк Елингтън (1951) изпълняван от Джими Форест. Към момента на действие на романа — една от най-популярните джазови композиции в САЩ. ↑

[2] Бвана — господар, началник; обръщение на африкански роби към белите. ↑

II

Следващата вечер Профейн седеше в стаята за охраната на „Антрорисърч Асосиейтс“, вдигнал крака на газовата печка, зачетен в препоръчания му от Пиг Бодайн авангардистки каубойски роман „Шерифът екзистенциалист“. В лабораторното помещение отсреща, с осветени от нощната лампа типично Франкенщайновски уродливи черти и обърнато към Профейн лице бе настанен МОР: манекен за отчитане на радиацията.

Кожата му бе от целулозно-ацетатен бутират, пластмаса пропускаща не само светлината, но плюс нея рентгеновите и гама-лъчите, и неутроните. Скелетът му бе сглобен от истински човешки кости, вече обеззаразени; по-дългите от тях и гръбначният стълб бяха издълбани отвътре, за да вместват радиационните дозиметри. МОР бе висок метър и седемдесет и пет — според стандартите на военновъздушните сили, около петдесет процента от постъпилите там трябваше да бъдат с такъв ръст. Белите дробове, гениталиите, бъбреците, щитовидната жлеза, черният дроб, далакът и другите вътрешни органи бяха кухи и изработени от същата прозрачна пластмаса, както и вместващото ги тяло. Те можеха да бъдат запълвани с водни разтвори, притежаващи свойството да поглъщат равностойно количество радиация, както и тъканта, която заместваха.

„Антрорисърч Асосиейтс“ бе филиал на „Йойодин“. Изследваше по правителствена поръчка въздействието на височинните и космическите полети; за Националния Съвет по Безопасността проучваше травмите, вследствие на пътнотранспортни произшествия; за Управление Гражданска Защита провеждаше изпитания за радиационната поглъщаемост, при които използваше МОР. През осемнайсети век е било удобно човекът да бъде смятан за автомат с часовников механизъм. През деветнайсети век, когато Нютоновата физика е била твърде добре усвоена и са били направени достатъчно много на брой разработки по термодинамика, на индивида се е гледало повече като на топлинен двигател с около 40% коефициент на полезно действие. В двайсети век, с развитието на ядрената и субатомната физика, човекът се е превърнал в нещо, което поглъща рентгенови лъчи, гама-лъчи и неутрони. Поне такова бе схващането на Бергомаск за прогреса. То бе тема на неговата приветствена лекция по случай първия работен ден на Профейн, изнесена в пет часа следобед, когато Профейн застъпваше на смяна, а Бергомаск излизаше от „Антрорисърч Асосиейтс“. Имаше две осемчасови нощни смени, ранна и късна (въпреки че Бени, чиято система за времеизмерване бе ориентирана към миналото, предпочиташе да ги нарича късна и ранна) и досега Профейн бе работил и в двете.

Задължението му бе три пъти на смяна да обхожда лабораторните помещения, прозорците и тежкото оборудване. Ако се провеждаше непрекъсваем целонощен рутинен експеримент, Профейн трябваше да записва показанията на измерителните уреди и ако те се отклоняваха, да събуди дежурния техник, който обикновено спеше на една кушетка в някоя от канцелариите. Отначало на Бени му бе доста интересно да обикаля помещението за изследване на травмите от пътнотранспортни произшествия, което на шега бе наречено зала на ужасите. Там пускаха тежести върху стари автомобили, в които седяха манекени. Извършваното в момента проучване бе свързано с обучението за оказване на първа помощ, и различни прототипи на СМУТ (синтетичен манекен за установяване на травмите) биваха слагани на мястото на шофьора, на мъртвеца и на задната седалка на тестваната кола. Профейн все пак чувстваше определена близост със СМУТ — всъщност първият неодушевен неудачник, с който той се сблъскваше. Ала, независимо от симпатиите, Бени изпитваше определена резервираност и недоверие (въпреки всичко манекенът бе само един „хуманоиден обект“), примесени с известна доза презрение, сякаш в недалечното минало СМУТ бе решил да се продаде на хората и сега онова, което някога бе представлявало неговата неодушевена същност, вземаше връх и отмъщаваше поголовно.

Удивителен манекен бе СМУТ. Имаше същото телосложение като МОР, но корпусът му бе отлят от винил, за заместител на кожата бяха използували винилов пластисол, на главата му бе нахлузена перука, очите му бяха изработени от козметична пластмаса, а зъбите (между другото като поддоставчик за тях се изявяваше Айгенвалю) в действителност представляваха същите протези, каквито понастоящем използваха 19% от населението на Америка, повечето от тях напълно порядъчни хора. В гръдния му кош имаше резервоар за изкуствена кръв, малко по-ниско в областта на слънчевия сплит бе вместена кръвна помпа, а за източник на енергия служеше поставената в корема никелово-кадмиева батерия. Инсталираният странично на гърдите модул за управление имаше релета, бутони и реостати за измерване и контрол на венозното и артериалното кръвотечение, за отчитане на пулса и дори на ритъма на дишане, при открити рани и увреждания на гръдния кош. За такива случаи пластмасовите бели дробове обезпечаваха необходимото всмукване, изпускане на мехури и бълбукане. Задействаше ги разположена в корема въздушна помпа, чийто мотор се охлаждаше от вентилационна тръба с изход непосредствено до аналното отвърстие. С помощта на допълнително фиксирани пластмасови отливки можеха да бъдат симулирани травми на половите органи, но тогава се блокираше охладителния изход. Тоест, СМУТ не можеше да има едновременно увредени полови органи и открита травма на гръдния кош с оголване на леките дробове. Обаче в подобрения нов модел, този проблем, явяващ се основен конструктивен недостатък, беше отстранен.

СМУТ наподобяваше във всички отношения човешкия организъм. Той уплаши до смърт Профейн, когато го видя за първи път, наполовина увиснал през предното стъкло на един стар „плимът“, с прикрепени по него пластмасови имитации на размазан череп, челюстни контузии и множествени фрактури на крайниците (подобаващо оцветени). Но сега Бени вече бе привикнал със СМУТ. На територията на „Антрорисърч Асосиейтс“ продължаваше от време на време леко да го безпокои единствено МОР, чиято физиономия представляваше ококорен човешки череп, прозиращ през общо взето абстрактно моделираната бутиратна лицева обвивка.

Бе време за поредния обход на лабораторията. Освен Бени в сградата нямаше никой. Тази нощ експерименти не се провеждаха. На връщане в стаята за охраната, той спря пред МОР.

— Как е? — попита Бени.

По-добре, отколкото при теб.

— ’Кво?

Ти си „Кво“. СМУТ и аз сме това, в което ти и всички други ще се превърнете, рано или късно. (Черепът като че се хилеше на Профейн.)

— Има и други начини освен радиоактивното запрашаване и катастрофите по пътищата.

Но тези са най-вероятните причини. Ако не ви затрие някой друг, вие сами ще се избиете.

— Ти дори нямаш душа. Как можеш да говориш?

А ти пък откога имаш душа? Какво правиш сега, май те избива на набожност? Аз съм един прототип, от чиито дозиметри свалят показанията. Може ли някой да каже дали съм тук, за да отчитат показанията на приборите или в мен има радиация, защото те трябва да я замерват? Кое от двете?

— В действителност това е едно и също — отбеляза Профейн. — Едно и също.

Mazel tov.[1] (С едва загатната усмивка?)

Профейн така и не успя да продължи четенето на „Шерифът екзистенциалист“. След малко стана и отиде при МОР.

— Какво имаше предвид, когато каза, че рано или късно всички ние ще се превърнем в такива като теб и СМУТ? Тоест, мъртви, а?

Аз мъртъв ли съм? Ако не съм жив, значи точно това имам предвид.

— Ако не си мъртъв, тогава какъв си?

Почти същото, което си ти. На никого от вас не му остава много.

— Не те разбирам.

Виждам, че не ме разбираш. Но ти не си единственият. Това все пак е утешително донякъде, нали?

Какво пък, голяма работа! Профейн се върна в стаята за охраната и захвана да приготвя кафе.

[1] На добър час! Всичко хубаво! Късмет! Успех! (иврит, идиш). ↑

III

Следващият уикенд имаше купон в апартамента на Раул, Слаб и Мелвин. Цялата Шантава Пасмина се бе събрала там.

В един след полунощ между Руни и Пиг избухна кавга, последвана от сбиване.

— Кучи син! — викаше Руни. — Стой настрана от нея.

— Става дума за жена — поясни Естър на Слаб.

Пасмината се бе отдръпнала до стената, предоставяйки на Руни и Пиг по-голямата част от стайната площ. Двамата бяха пияни и потни. Залитаха и се блъскаха в средата на стаята, тромаво и несръчно опитваха да водят юмручен бой като в уестърн. Просто невероятно е колко много аматьори-скандалджии смятат, че кръчмарският бой е единственият приемлив модел на подражание. Накрая Пиг нокаутира Руни с удар в корема. Руни остана да лежи на пода със затворени очи, опитвайки се да сдържи дъх, защото го болеше много. Пиг отиде в кухнята. Сбиването бе заради жена, обаче и двамата знаеха, че тя е Паола, а не Мафия.

— Изобщо не мразя евреите, а само техните пъклени дела — обясняваше Мафия.

Двамата с Бени седяха в нейния апартамент. Руни беше отишъл някъде да пие. Сигурно при Айгенвалю. Това ставаше на другия ден след сбиването. Нея като че ли изобщо не я интересуваше къде е съпругът й.

Внезапно на Профейн му хрумна прекрасна идея. Значи тя не иска около себе си евреи. А може би за полуевреин ще се намери място?

Но Мафия го изпревари: ръката й се шмугна към колана му и започна да го разкопчава.

— Не — възрази Бени, вече премислил. Ръцете на Мафия се отдръпнаха и плъзнаха назад около бедрата й в търсене на ципа, който трябваше да отворят. — Ама, виж ’кво сега.

— Имам нужда от мъж способен на Героична Любов — наполовина излязла от полата, обясни Мафия. — Желая те още откакто се запознахме.

— Можеш да й цунеш гъза на Героичната Любов — заяви Профейн. — Ти си омъжена.

В съседната стая Каризма сънуваше кошмари. Той започна да барабани с юмруци под зеленото одеяло, отпъждайки изплъзващата се сянка на своя Преследвач.

— Ето тук — обяви тя, разголена от кръста надолу. — Тук, на килима.

Профейн стана и започна да рови за бира из хладилника. Мафия лежеше на пода и му крещеше.

— Ето ти на теб малко „тук“ — постави той кутия бира върху мекия й корем. Тя изпищя и събори бирата на пода, която се разля по килима между тях и образува издължено мокро петно с формата на преграда на целомъдрието[1] или може би на Тристановия меч[2]. — Пий си бирата и ми разкажи за Героичната Любов.

— Жената е петимна да се чувствува като жена и това е всичко — дишаше тежко Мафия, без да прави какъвто и да е било опит да облече нещо. — Жената иска да бъде взета, да проникнат в нея, да я изнасилят. Обаче най-силно жадува тя да обгърне мъжа.

С паяжина сплетена от канап за йо-йо: мрежа или капан. Профейн бе в състояние да мисли единствено за Рейчъл.

— Нищо героично няма в един неудачник — възрази й Бени. Кого можеш да определиш за герой? Превъзходно боравещият с ласото, пистолета и юздите Рандолф Скот[3]. Майстор на неодушевеното. Но едва ли би ти хрумнало да наречеш мъж един смотаняк: той е просто някакъв флегматично отпуснат в креслото човек, който безучастно приема любовта на околните предмети и вещи, подобно на апатична жена. — Трябва ли нещо такова като секса да бъде усложнявано до безкрай? — чудеше се Профейн. — Мафия, защо е нужно да му измисляш най-различни названия? — Ето, отново започваше да спори. Както с Фина във ваната.

— Ти да не си латентен хомосексуалист? — озъби се Мафия. — Страх ли те е от жените?

— Не съм педераст, ако това питаш. — Как би прозвучало, ако каже: понякога жените ми напомнят за неодушевени предмети. Дори младата Рейчъл: тя бе наполовина автомобил МГ.

В стаята влезе Каризма, през прогорените с цигара дупки в одеялото занадничаха две оченца като мъниста. Той засече Мафия и тръгна към нея. Зелената вълнена купчина подхвана песен:

Всяка моя задявка

Ти приемаш като намек зловреден

И в отговор ми цитираш тезис 1.7.

Ако светът е всичко

Което е налице в даден момент

Това е отчайващо песимистично

Като за романтично начало.

Но чуй ме, предложение имам.

То е логично, уместно и кратко

И ако не друго, поне е комично.

(Припев)

Нека „А“ да бъда аз, със сърцето напред,

Нека „Б“ да бъдеш ти с Трактата в ръка

Нека „В“ да е обич безкрайна

С музика нежна и пламенен шепот.

Ще наречем „любов“ взаимната страст.

И тогава отдясно ще сложим

Онзи блестящ хипотетичен казус;

Отляво ще бъде мястото на

Нашето произволно вметнато преследване.

А подковата в средата ще ни донесе късмет,

Защото ако в тези скоби

Просто вмъкнем на’ште малки „А-та-“ и „Б-та“

Тогава няма какво да губим.

Ако „А“ ме смята за недостъпна [запя в отговор Мафия]

Значи „Б“ ти пожелава да се удавиш в морето.

Тъй като „В“ е безсмислено понятие,

Което няма нищо общо с удоволствието:

Предпочитам измеримите, осезаеми и твърди неща.

А ти човече преследваш недостижимото,

Защото аз съм волна и неукротима.

Но ако обещаеш да не плямпаш глупости,

Събличам се веднага и без колебание

И тогава ще забравиш твоите „А-та-“ и „Б-та“.

Когато Профейн допиваше бирата си, одеялото вече бе покрило и двамата.

Три седмици преди сближаването на Сириус и Слънцето, бе отбелязано началото на юлските горещини. Зачестиха сблъсъците на света с неодушевеното. На 1 юли край мексиканския град Уахака петнайсет души бяха смазани в железопътна катастрофа. На следващия ден отново петнайсет души бяха погребани под останките на срутил се жилищен блок в Мадрид. На 4 юли автобус падна в течащата близо до Карачи река и трийсет и един пътници се удавиха. Два дни след това по време на тропическа буря в централните Филипини още трийсет и девет души отидоха на дъното на морето. На 9 юли Егейските острови бяха разтърсени от земетресение и приливни вълни, които погубиха четиридесет и трима. На 14 юли военнотранспортен самолет се разби след излитане от военновъздушната база Макгуайър в Ню Джърси и изпепели четиридесет и петима. На 21 юли 117 жители на град Анджар, Индия, станаха жертва на земетресение. От 22 до 24 юли в централен и северен Иран вилняха наводнения, които отнеха живота на триста души. На 28 юли край финландския град Куопио автобус падна от ферибота във водата и повлече със себе си петнайсет пътници. На 29 юли четири нефтени резервоара се взривиха край град Дюма, Тексас, и пламъците погълнаха деветнайсет работници. На 1 август при железопътна катастрофа близо до Рио де Жанейро бяха разкъсани седемнайсет пътници. Още петнайсет души се издавиха на 4-ти и 5-ти август по време на наводненията в югозападна Пенсилвания. През същата седмица 2161 души загинаха в резултат от тайфун, който помете китайските провинции Чекянг, Хонан и Хупей. На 7 август в колумбийския град Кали се взривиха шест камиона превозващи динамит и взеха 1100 жертви. В същия ден в Пжеров, Чехословакия, при железопътна катастрофа бяха смазани девет пътници. На следващия ден при пожар в каменовъглена мина край Марсинел, Белгия, изгоряха 262 миньори. През седмицата от 12 до 18 август ледени лавини на Монблан отнесоха в царството на смъртта петнайсет алпинисти. Същата седмица в Монтичело, щата Юта, взрив на газ погуби петнайсет души, а тайфунът преминаващ през Японските острови и Окинава отне живота на четиридесет местни жители. На 27 август още двайсет и девет миньори умряха, отровени от газ в каменовъглена мина в Горна Силезия. Също на 27 август един бомбардировач на военноморските сили се разби в жилищен квартал на Санфорд, щата Флорида, и остави на място четирима. На следващия ден експлозия на газ в Монреал уби седем души, а при внезапни наводнения в Турция се издавиха още 138 души.

Това бяха само масовите смъртни случаи. А да не говорим за съпътствуващите ги множество осакатени, инвалидизирани, бездомни, осиротели. Подобни инциденти стават всеки месец в поредица от стълкновения между групи живи същества и един благосклонен и хармоничен свят, на който изобщо не му пука за това. Разгърнете ежегодните алманаси, раздел „Катастрофи“, откъдето са взети тези цифри. Въпросните произшествия се случват непрекъснато, месец след месец, без отпуск.

[1] Традиционна практика в Холандия и Англия от 18 в., а след това и в Колониална Америка. Когато се налагало младеж и девойка да спят в едно легло, те получавали отделни одеяла и били разделяни от т.нар. „преграда на целомъдрието“ (дълга широка дъска) поставяна между тях. Преградата на целомъдрието позволявала известна интимност и разговор насаме между двамата млади, без пряк телесен (сексуален) контакт. ↑

[2] Мечът на Тристан — От легендата за Тристан и Изолда — Любовта на Изолда към Тристан преминава в омраза, когато тя открива по отчупено парченце от меча му, че Тристан е убил брат й Морхолт. ↑

[3] Рандолф Крейн Скот (1903 — 1987) — ам. актьор изпълнител на главни роли в уестърни през ’30-те — ’50-те години. ↑

ІV

Цял следобед Маклинтик Сфиър разглеждаше песнопойки.

— Ако искаш да те хване депресията, прочети някоя песнопойка — посъветва той Руби. — Всъщност нямам предвид музиката, а текстовете.

Момичето не отговори. Последните две-три седмици беше доста нервна. „Какво е станало?“ — питаше Маклинтик, но тя само свиваше рамене. Една вечер сподели с него, че е много обезпокоена за баща си. Липсва й. Навярно е болен?

— Ходиш ли при него? Момичетата трябва да навестяват родителите си от време на време. Ти просто не съзнаваш какво щастие е да имаш баща.

— Той живее в друг град. — И нито дума повече не казваше.

— Слушай, искаш ли пари за билет? — поинтересува се той днес. — Защо не отидеш да го видиш? Точно това трябва да направиш.

— Маклинтик, каква работа има една проститутка, че да ходи където и да е било? — отвърна тя. — Курвата не е човек.

— Ти обаче си човек. И освен това Руби, ти си с мен. И много добре знаеш, че ние двамата не си играем тук игрички — потупа той леглото.

— Проститутката живее само на едно място и никога не излиза оттам. Като девственица от приказките. Никъде не пътува, никъде не ходи, освен ако не работи на улицата.

— Не може да го мислиш сериозно.

— Защо да не може? — Тя отбягваше погледа му.

— Матилда те харесва, има симпатии към теб. Да не си полудяла?

— Какво друго ми остава? Или на улицата, или да седя затворена в тази клетка. Отида ли да го видя, повече няма да се върна тук.

— Къде живее той? В Южна Африка?

— Възможно е.

— Мили Боже!

В наше време никой не се влюбва в проститутка, казваше си Маклинтик Сфиър. Освен ако не е четиринайсетгодишен и тя му е първата женска. Но Руби, независимо каква е в леглото, извън него е и много добър приятел. Маклинтик се тревожеше за нея. Това (поне в дадения случай) беше положителна тревога, за разлика от вълненията, които явно подлудяваха Руни Уинсъм — при всяка нова среща на Маклинтик му се струваше, че Руни превърта още повече.

Неустановеното положение продължаваше вече две седмици. Маклинтик не се придържаше безрезервно към естетическите възгледи, формиращи стила „куул“[1], както бе прието в следвоенните години, и затова не беше особено против — вероятно за разлика от някои други музиканти — когато пияният Руни подхващаше разговор за своите лични проблеми. Няколко пъти Руни се бе появявал с Рейчъл, но Маклинтик знаеше, че тя е почтено момиче и между тях свалка не можеше да съществува, значи Руни наистина имаше проблеми с онази негова Мафия.

В Нуева Йорк наближаваше най-противният сезон на годината — разгарът на лятото. Време за побоища между банди в парка с много жертви сред младежите; време на поголовна нервозност, непреодолими противоречия и разтрогнати бракове, време, когато замръзналите в зимен сън всевъзможни самоубийствени и хаотични импулси, се разтопяват и излизат наяве, лъсват в порите на лицето. Маклинтик отиваше на джазов фестивал в Ленъкс, щата Масачузетс. Знаеше, че няма да издържи дълго там. Ами Руни? Взаимоотношенията с жена му най-вероятно щяха да го подтикнат към някоя крайност. Маклинтик бе забелязал това снощи в Музикален Клуб „Нота V“ между изпълненията. Беше виждал подобно вцепенение и преди: негов познат басист от Форт Уорт с каменна физиономия, все повтаряше „Имам проблеми с наркотиците“ — една вечер превъртя и го откараха в болница, в Лексингтън или в друг град. Маклинтик така и не разбра къде. Обаче изражението на Руни бе абсолютно същото, прекалено равнодушно. Прекалено безразлично, когато казваше: „Имам неприятности с жена ми“. Какво се криеше дълбоко в него, което горещото нуева-йоркско лято щеше да разтопи? Какво ще стане, когато това се случи?

Странна беше тази дума: „превъртам“. Напоследък Маклинтик бе придобил навика да разговаря за електричество със звукооператорите и техниците всеки път по време на запис в студиото. Преди време то изобщо не го интересуваше. Сега обаче му се струваше, че щом електричеството му помагаше да стигне до по-многобройна аудитория, съставена от приблизително равни части харесващи и неодобряващи музиката му, но все пак без изключение плащащи по един или друг начин, и след като хонорарите осигуряваха бензин за „триумфа“ и изисканите костюми марка „Д. Прес“ за самия него, значи Маклинтик би трябвало да бъде признателен на електричеството и дори да го опознае по-добре. Той понаучаваше оттук-оттам по нещо и веднъж миналото лято в разговор с един звукооператор бе засегната темата за стохастичната музика и цифровите компютри. В резултат от тази беседа възникна обозначението „Зареден/Възстановен“, което се превърна в отличителен призив и автограф на групата. От същия звукооператор той узна за съществуването на тъй наречената „тригер“ или „ези-тура“ двутриодна схема, тоест схема с две устойчиви състояния, която, веднъж захранена с електричество, може да се намира в едно от двете състояния в зависимост от това коя лампа провежда ток и коя е прекъсната.

— Което може да означава да или не и съответно едно или нула — бе пояснил звукооператорът. — Схемата по същество представлява един от основните елементи или специализирана „клетка“ на големия „електронен мозък“.

— Откачена работа! — бе промърморил Маклинтик, неусетно изгубил нишката на обяснението. Но му хрумна, че ако мозъкът на компютъра може да заема положение ези или тура, значи и съзнанието на музиканта би трябвало да е в състояние да прави същото? Докато си в положение тура, всичко е проникновено, задълбочено, готино. Но откъде се появява импулсът, пораждащ състоянието ези, тоест кое предизвиква умопомрачението?

Маклинтик не притежаваше поетична дарба, но все пак бе съчинил някакъв безсмислен текст римуващ се със „Зареден/Възстановен“. Понякога на подиума го тананикаше на ум, докато саксофонът му изпълняваше солата:

Мислено пресичам Йордан,

Тура, ези, преди рисувах

Белите брези от натура

Ези, тура, сега лекувам

Неврози с акупунктура.

„Зареден/Възстановен“, защо

Съм тъй като акула хищен.

И същевременно тъй

Откачен и задълбочен

Събрано в една молекула

— За какво мислиш? — попита момичето Руби.

— За това как хората превъртат и обезумяват — отвърна Маклинтик.

— Ти никога няма да откачиш.

— За мен такава опасност не съществува — увери я Маклинтик. — Но много други може да ги сполети.

А след малко продължи, обръщайки се към нея, но всъщност неадресирано:

— Руби, след войната какво стана? Първо светът падна на ези, изперка и започна война. Обаче дойде ’45 година, животът се обърна на тура и поуспокои. Хората тук в Харлем преминаха на тура, равнодушието взе връх. Всички станаха прекалено сдържани, безучастни. Няма любов, няма омраза, няма тревоги, няма вълнение. Все пак, от време на време някой превърта обратно и се завръща там, където има любов…

— Навярно точно тук е истината — съгласи се момичето, след продължителна пауза. — Може би трябва да си луд, за да обикнеш някого.

— Но когато много хора превъртят едновременно, започва война. А войната, доколкото знам, не е любов.

— Ези, тура, физ-култ-ура — изтананика тя.

— Съвсем като дете си.

— Точно така, като дете съм. Тревожа се за теб, Маклинтик. Тревожа се и за баща ми. Ами ако е превъртял?

— Защо не отидеш да го видиш? — Отново същият аргумент. Тази вечер определено щяха да водят дълги спорове.

— Ти си красавица — повтаряше Шьонмейкър.

— Сериозно ли, Шейл?

— Е, може би не такава, каквато си. Но както те виждам аз.

— Тъй повече не може да продължава. — Тя стана от леглото.

— Върни се тук.

— Няма, Шейл. Нервите ми просто не издържат.

— Лягай.

— Стигнах дотам, че ме е срам да погледна в очите Рейчъл или Слаб…

— Ела тука. — Най-после тя легна до него. — Тазовите кости би трябвало да изпъкват повече — отбеляза той, поглаждайки ги. — Много по-секси ще бъде така. Мога да го измайсторя.

— Моля те, Шейл, престани.

— Естър, аз искам да давам. Искам да сторя нещо за теб. Ако мога да извадя наяве, пред целия свят, скритата в теб красавица, въплътената идея за Естър, както вече направих с лицето ти…

Едва сега тя започна да чува тиктакането на часовника, на масичката до леглото. Естър лежеше сковано, готова да побегне на улицата, дори гола, ако се наложеше.

— Хайде — подкани я той. — Ела за половин час в съседната стая. Толкова е просто, че ще се справя без ничия помощ. Само една местна упойчица.

Тя се разплака.

— И следващият път какво? — попита след малко Естър през сълзи. — Ще поискаш да увеличиш бюста ми. После сигурно ушите ми ще ти се видят прекалено големи. Шейл, защо да не мога да остана просто самата аз?

Шьонмейкър се изтърколи от нея, вбесен.

— Как можеш да убедиш една жена, че любовта е нещо съвсем… — отправи той въпрос към пода.

— Ти не ме обичаш. — Естър стана, започна несръчна борба със сутиена. — Никога не съм чувала такова нещо от теб, или пък ако си го казвал, изобщо не го мислиш.

— Ти ще се върнеш — заяви Шьонмейкър, продължавайки да гледа в пода.

— Няма — през тънката материя на вълнения пуловер. Но щеше да се върне, естествено.

Известно време след излизането й в стаята се чуваше единствено тиктакането на часовника. После Шьонмейкър раззина уста в прозявка, внезапна и експлозивна, преобърна се с лице към тавана и започна да го ругае полугласно.

В същото време Профейн, разположен в „Антрорисърч Асосиейтс“, слушаше с половин ухо бълбукането на кафето и провеждаше въображаем разговор с МОР. Това вече бе станало традиция за него.

Помниш ли, Бени, шосе №14, в южна посока, на излизане от Елмайра, щата Ню Йорк? Минаваш по надлеза, поглеждаш на запад и виждаш как слънцето залязва сред купчини щърбави отпадъци. Стотици декари ръждясващи стари коли, натрупани една върху друга, пласт след пласт. Автоморга. Ако мога да умра, тъй би изглеждало моето гробище.

— Прав ти път! Я се виж на какво приличаш! Защо си тъй натъкмен, като истински човек? Ти си за боклука, а не да те погребват или кремират.

Разбира се. Съвсем като човек. А помниш ли Нюрнбергския процес, веднага след войната? Помниш ли снимките от Аушвиц? Хиляди тела на мъртви евреи, натрупани на купища, точно като онези жалки автомобилни останки. Вече се започна, загубеняк такъв.

— Това го е направил Хитлер. Той е бил ненормален.

Хитлер, Айхман, Менгеле. Преди петнайсет години. Да ти е идвало на ум, че след като е започнало веднъж, може би по-нататък не съществуват критерии за лудост и нормалност?

— Какво е почнало, за Бога?

И в същото време, оглеждайки взискателно своето платно „Датско сирене №41“, Слаб нанасяше отривисти леки мазки по повърхността му със стара тънка самурена четка. Два кафяви плужека — голи охлюви — лежаха кръстосани върху многоъгълна мраморна плоча и се съвъкупяваха, а между тях се надигаше полупрозрачен белезникав мехур. Тук никакво пастозно полагане на боите: Слаб ги нанасяше икономично, изображението бе пределно достоверно, дори отвъд границите на реалистичното. Странно осветление, изцяло неправилни сенки, мраморни повърхности, плужеци и хиперреалистично пресъздадено парче нахапано датско сирене в горния десен ъгъл. Блещукащите като лунна светлина слизести дири от голите охлюви целеустремено и неизбежно се съсредоточаваха в пресечния X на тяхното съединение.

А под светлините на Бродуей в същото време Каризма, Фу и Пиг Бодайн изскочиха шумно от една уестсайдска бакалница, като крещяха футболни тактически сигнали и подхвърляха помежду си някакъв спаружен патладжан.

А Рейчъл и Руни седяха на пейка на площад „Шеридан“ и разговаряха за Мафия и Паола. Един след полунощ. Вятърът задуха още по-силно и стана нещо твърде любопитно: сякаш на всички нюйоркчани едновременно им бяха омръзнали всякакви новини, защото из малкия парк хвърчаха хиляди вестникарски страници в посока към центъра на града, подобно на бледи прилепи летяха безпорядъчно на фона на дърветата, увиваха се около краката на Руни и Рейчъл, и спираха в дремещия в отсрещната алея бездомник. На площад „Шеридан“ милиони непрочетени и непотребни думи се връщаха към някакво подобие на живот, докато двамата на пейката разсеяно изпълняваха своите индивидуални откъслечни монолози, без да слушат какво говори другия и без да забелязват нищо наоколо.

А мрачният и трезвен Стенсъл киснеше в „Ръждивата лъжица“, докато следващият кататоничен експресионист, т.е. някакъв приятел на Слаб, го засипваше с приказки за Голямото Предателство и дърдореше врели-некипели за Танца на Смъртта. В същото време нещо подобно ставаше и около тях: нали в този момент обединените може би от призрачни връзки членове на Цялата Шантава Пасмина навярно обикаляха с весели крясъци из поредната безплодна пустиня. Стенсъл размишляваше за историята на Мондауген, за обсаденото пиршество на Пасмината в къщата на Фопъл и тук в Ню Йорк му се привиждаха същите нашарени от пудра като с прокажени петна лица, увиснали челюсти и кървясали очи, морави от тазсутрешното домашно вино езици и зъби, червило, тъй плътно наслоено, че според него, можеше да бъде отлепено като дебел пласт и пуснато на земята при остатъците от изхвърлени подобни нему отпадъци — при безплътните усмивки или гримаси, които навярно биха могли да послужат като пътеводна нишка за Пасмината на следващото поколение… О, Господи!

— ’Кво? — попита кататоничният експресионист.

— Меланхолия — отвърна Стенсъл.

А Мафия Уинсъм, сама и без компания, стоеше гола пред огледалото, замислено оглеждаше тялото си и нищо друго не виждаше. А котаракът протяжно мяукаше на двора.

А някой знаеше ли къде е Паола?

През последните няколко дни за Шьонмейкър ставаше все по-трудно, дори невъзможно, да постигне известно разбирателство с Естър. Той започваше да мисли отново да скъса с нея, този път завинаги.

— Ти не обичаш мен — повтаряше Естър. — Ти искаш да ме превърнеш в нещо, което не съм.

В отговор той можеше само да привежда някакви нескопосани платонически доводи. По-приятно ли ще й бъде на Естър, ако той се принизи дотолкова, че да обича само тялото й? Той обича душата й. Какво става с нея? Нали на всяко момиче му се иска мъжът да обича душата й, нейното истинско „аз“? Разбира се! Кое момиче не желае това? Добре, а какво представлява душата? Това е идеята за тялото, абстракцията скрита зад реалността: Естър, такава каквато е в действителност, възприемана от петте сетива, с определени недостатъци в скелета и тъканите. Шьонмейкър би могъл да покаже на света истинската, съвършената Естър, съществуваща вътре в несъвършената. И душата й ще излезе наяве — сияйна, лъчезарна, неописуемо прекрасна.

— Кой си ти, че да ми казваш как ще изглежда душата ми? — откликваше с крясък Естър. — Знаеш ли в какво си влюбен ти? В себе си. Ти обичаш единствено собственото си майсторство на пластичен хирург и нищо друго.

А в отговор на това Шьонмейкър се изтърколваше по-далеч от нея, гледаше дълго в пода и повтаряше на глас риторичния въпрос дали все някога ще може да разбере жените.

Душевният стоматолог Айгенвалю дори бе съветвал Шьонмейкър по въпроса. Макар Шьонмейкър да не бе колега, Айгенвалю все пак бе съгласен с него, допускайки може би, че теорията на Стенсъл за вътрешния кръг е вярна. „Приятелю Дъдли, — казваше си той, — нямаш никаква работа с тези хора.“

Но очевидно имаше, тъй като обслужваше членовете на Пасмината по занижени тарифи за почистване, пломбиране, разширяване на зъбни канали и други стоматологически операции. Защо? Ако всички те бяха лентяи и непрокопсаници, но все пак предоставяха на обществото ценни мисли и произведения на изкуството — много добре, даже прекрасно. Щом е така, значи един ден, през следващата епоха на исторически възход, когато настоящият декаданс вече ще е отшумял в миналото, планетите ще са колонизирани и на земята ще възцари мир, все някой летописец на стоматологията ще спомене Айгенвалю в бележка под линия, като меценат, дискретен лекар на нео-якобинската школа.

Обаче те не произвеждаха нищо, освен разговори, при това не особено съдържателни. Някои от тях, като например Слаб, в действителност упражняваха дейности съответстващи на специалността им, произвеждаха реален продукт. Но какъв? „Датско сирене“. Или неопределена съвкупност от технически похвати в името на самата техника — т.е. Кататоничен Експресионизъм. Или пародии на вече направеното от други.

Толкова за изкуството. А Мисълта? Пасмината си бе разработила някакъв особен вид стенография, посредством която можеше да описва всяко събитие. Размяната на мисли и беседите в „Лъжицата“ на дело се бяха превърнали в елементарен набор от свързани по определени начини собствени имена, литературни алюзии, публицистично-критическа или философска терминология. Разполагаш с даден брой кубчета и в зависимост от системата на подреждането им, ти си или умен или глупав. В зависимост от реакцията на околните, можеш да ги причислиш към категориите Готин или Кофти. Обаче броят на кубчетата е ограничен.

— Погледнато математически, — често мислеше Айгенвалю, — не изникне ли в близкото бъдеще на хоризонта им някоя самобитна и оригинална личност, тяхната класификационна система ще бъде напълно компрометирана. И тогава какво? — Да, наистина, какво? Подреждане и преподреждане от този тип по същество представляваше Декаданс, но изчерпването на всички възможни промени и комбинации означаваше смърт.

Това плашеше Айгенвалю понякога. Той се връщаше в кабинета и разглеждаше комплекта челюсти. Металът и зъбите са издръжливи и дълготрайни.

[1] „куул“ — в популярната култура, представлява естетика на поведение, начин на мислене, отношение, външен вид и стил. Асоциира се със самообладание, спокойствие и самоконтрол. А също стил в джаза, възникнал в средата на ХХ в., характеризиращ се с ритмична и емоционална сдържаност, продължителни легатни пасажи и вглъбеност. ↑

V

Когато Маклинтик се върна от Ленъкс за уикенда, установи, че както и бе очаквал, август в Нуева Йорк е отвратителен. Преминавайки с „триумфа“ на бърз ход през Сентрал Парк малко преди залез-слънце, той можа да потвърди, че симптомите и бъдещите действащи герои са налице: насядали по тревата запотени момичета в тънки и лесно преодолими летни рокли; очертани на хоризонта неподвижно дебнещи групички младежи, които самоуверено изчакваха идването на нощта; полицаи и благопристойни солидни граждани, някак изнервени (само привично може би, но работата на полицаите бе свързана с младежите и същевременно с настъпването на тъмнината).

Беше се върнал, за да види Руби. Веднъж седмично й бе пращал пощенски картички с различни изгледи от Тангълуд и планинските курорти около Бъркшайър Хилс, картички, на които тя изобщо не отговаряше. Обаче три-четири пъти й беше звънял по телефона и тя беше все още там, близо до неговия дом.

Неизвестно защо една вечер двамата с басиста бяха прекосили на дължина целия щат (всъщност миниатюрен, имайки предвид скоростта на „триумфа“). Едва не пропуснаха Кейп Код и насмалко да бухнат в морето. Инерцията ги отнесе нагоре по този кроасан от суша и ги докара до курортното селище Френч Таун.

Пред входа на едно ресторантче за морски специалитети на главната и единствена улица видяха двама музиканти, развличаха се като забиваха в земята ножове за отваряне на миди. Бяха тръгнали на някакъв купон. „О, да!“ — извикаха и двамата едновременно. Единият влезе в багажника, а другият, с ананас и бутилка 75-градусов ром, се покатери на покрива. При 130 км/час по лошо осветени и почти неизползваеми в края на сезона пътища, този ликуващ по̀кривен орнамент разряза плода с нож за миди и наля ром с ананасов сок в картонени чаши, които басистът на Маклинтик му подаде над предното стъкло.

На купона вниманието на Маклинтик бе привлечено от дребно момиче с дочен гащеризон, което седеше в кухнята и посрещаше и угощаваше влизащите един след друг летни типове.

— Хвърлих ти око — обърна се Маклинтик към момичето. — Върни ми го.

— Никакво око не съм ти взимала.

— Ще говорим после.

Той бе от хората, които ги прихваща от пиянството на околните. Пет минути след като с басиста бяха прекатерили прозореца и влезли на купона, Маклинтик вече бе здравата фиркан.

— Все към кухнята поглеждаш — насмешливо подвикна басистът, който се бе покачил на дървото отвън, заедно с едно момиче.

Маклинтик излезе навън и приседна под дървото. Дуетът над него запя:

Чу ли, скъпа моя, разбра ли,

Че в Ленъкс вече няма дрога…

Любопитни светулки наобиколиха Маклинтик. Някъде близо с приглушен грохот се разбиваха вълни. Купонът вървеше тихо, въпреки че къщата бе препълнена. На кухненския прозорец се появи момичето с гащеризона. Маклинтик затвори очи, претърколи се и заби лице в тревата.

При него дойде Харви Фатсо, пианистът.

— Юнис пита дали е възможно да се срещне с теб — обърна се той към Маклинтик.

Юнис беше момичето от кухнята.

— Не — отвърна Маклинтик. Над него на дървото настъпи раздвижване.

— Сигурно имаш жена в Ню Йорк? — съчувствено попита Харви.

— Нещо такова.

Скоро към тях се присъедини Юнис.

— Имам бутилка джин — започна да го примамва тя.

— Да беше измислила нещо по-оригинално — охлади ентусиазма й Маклинтик.

Той не носеше никакъв инструмент. Остави ги да си проведат неизбежния джемсешън в къщата. Дори не искаше да присъства на такова импровизирано разсвирване. Неговото музициране бе много по-различно — не беше тъй неистово и всъщност представляваше един от малобройните положителни резултати от еволюцията на следвоенния стил „куул“ в джаза: характеризираше се с присъствието на естествена, непринудена яснота относно произхождащото и от двете страни на инструмента, със спокойно чувство за общност. Като целувка по ухото на момиче: устните са на единия човек, ухото е на другия, но и двамата съзнават и разбират всичко. Той предпочете да остане под дървото. Когато басистът и момичето му слизаха, един крак с тънък чорап стъпи на гърба на Маклинтик и го разбуди. Отиващата си (почти на разсъмване) пияна като стелка Юнис го изгледа злобно смръщена, устните й занареждаха беззвучни ругатни.

А имаше време, когато Маклинтик изобщо не би се замислил. Жена в Ню Йорк ли? И какво от това!

Когато се върна, той я завари при Матилда. По-точно, успя да я завари. Тя събираше багажа си в един голям куфар. Ако беше закъснял с петнайсет минути, щеше да я изпусне.

В момента, когато той застана на вратата, Руби викна срещу него и се разруга. Хвърли по Маклинтик някакъв комбинезон, — прасковен на цвят и тъжен — който прелетя през половината стая и бавно заплува над голия под. Падайки той сякаш се плъзгаше надолу по косите слънчеви лъчи. Двамата гледаха безмълвно как застива в краката им.

— Няма поводи за тревога — успокои го тя накрая. — Просто направих един облог със себе си.

После започна да разопакова куфара. Сълзите й продължаваха да капят безпорядъчно върху коприна, вискоза, памук, ленени чаршафи.

— Що за глупост! — изкрещя Маклинтик. — Господи, Боже мой, що за глупост! — Трябваше да вика за нещо, а поводът не беше важен. Което съвсем не означаваше, че не вярва в телепатичните прозрения.

— Какво толкова има да говорим — отбеляза тя след малко. Под леглото като тиктакаща мина лежеше куфарът.

Кога бе станало за него важно: да я има или да я загуби?

Каризма и Фу връхлетяха в стаята, пияни и напяващи арии от британски водевили. С тях имаше един санбернар. Бяха го подбрали от улицата, болен, точещ лиги. Този август вечерите бяха горещи.

— О, Господи! — възкликна Профейн в телефонната слушалка. — Кротките момчета се върнаха!

През отворената врата се виждаше хъркащия и потен странстващ състезателен автопилот Мъри Сейбъл. Легналото по лице до него момиче се претърколи и, вече по гръб, бълнувайки подхвана диалог насън. Долу, от покрива на един „линкълн“ модел 1956 година, някой запя:

Нещо младичко ми дай, братле

Пие ми се млада кръв

Нещо младичко и чакай изненади…

Август: сезонът на върколаците.

От другия край на телефонната линия, Рейчъл целуна слушалката. Как може да целуваш предмети?

Кучето се дотътри до кухнята и грохна с трясък върху стотината празни бирени бутилки от колекцията на Каризма, чиято песен не спря, напук на предизвикания хаос.

— Намерих една кофа — извика Фу от кухнята. — Чувате ли, намерих кофа!

— Напълни я с бира — посъветва го Каризма, който продължаваше да говори с кокни акцент.

— Изглежда ми доста болнаво.

— Бирата е най-добрият лек за него. Моментално ще изтрезнее — прихна Каризма. След миг Фу се присъедини към него с кълколещ, истеричен кикот, като едновременен смях на сто гейши.

— Горещо е — отбеляза Рейчъл.

— Ще захладнее. Рейчъл… — Но синхронът вече бе нарушен: неговото „Искам“ и нейното „Моля те“ се сблъскаха някъде под земята по средата на телефонния кабел и резултатът бе предимно шум. Двамата замълчаха. В стаята бе тъмно: отвъд прозореца, на другия бряг на Хъдзън и над Джърси Сити безшумно прескачаха светкавици.

Скоро Мъри Сейбъл спря да хърка, момичето до него притихна: внезапно за момент настъпи пълна тишина — само в кофата бълникаше и плискаше бирата за кучето и малко встрани се дочуваше тъничко, едва доловимо съскане. Плажният матрак, на който Профейн спеше, изпускаше леко въздух. Веднъж седмично Бени го надуваше с велосипедната помпа, която Уинсъм държеше в шкафа.

— Каза ли нещо?

— Не…

— Добре. Но какво става под земята? Интересно, дали на другия край на телефонната линия ни възприемат такива, каквито действително сме от тази страна?

— Има нещо под града — съгласи се тя.

Алигатори, шантави свещеници, бродяги в метрото. Бени си припомни онази вечер, когато тя бе успяла да го открие по телефона на норфъкската автогара. Кой ги бе подслушвал тогава? Рейчъл наистина ли бе искала той да се върне при нея или всичко това бе просто една от обичайните тролски шеги?

— Трябва да лягам. Утре съм втора смяна. Ще ми звъннеш ли в полунощ?

— Разбира се.

— Без да искам счупих будилника.

— Горкичкият нескопосник. Сигурно са те намразили.

— Направо ми обявиха война — отвърна Профейн.

Войните обикновено избухват през август. Такава е нашата традиция, в умерената климатична зона, през двайсетия век. Не е казано август да бъде непременно през лятото и не е задължително войните да бъдат само явни.

Телефонът със затворената слушалка изглеждаше зловещо, като спотаен заговорник. Профейн се друсна на въздушния матрак. В кухнята санбернарът започна да лочи бира.

— Хей, то ще се издрайфа.

Кучето повърна, шумно и ужасно. Уинсъм притича от далечната стая.

— Строших ти будилника — каза Бени, забил глава в матрака.

— Какво, какво? — повтаряше Уинсъм. Откъм Мъри Сейбъл долетя женски глас, който говореше на език, непознат за бодърствуващия свят. — Къде бяхте, момчета? — Уинсъм притича до кафемашината, в последния момент заситни, скочи върху нея, настани се удобно и започна да манипулира кранчетата с пръстите на краката. Оттам имаше пряк изглед към кухнята. — О — о — ох! — изпъшка той, сякаш бяха забили нож в гърба му. — Oh, mi casa, su casa[1], момчета. Къде бяхте?

Провесил глава Каризма газеше из зеленикавата бълвоч на пода. Санбернарът спеше насред разхвърляните празни бутилки.

— Къде другаде! — промърмори Каризма.

— Забавлявахме се навън — поясни Фу.

Кучето заръмжа по различими единствено нему влажни, кошмарни силуети.

През август 1956 година лудориите бяха хоби на Цялата Шантава Пасмина, без значение дали на закрито или на открито. Много често забавленията им приемаха формата на играта йо-йо. Макар и вероятно да не бе вдъхновена от странстванията на Профейн по източното крайбрежие, Пасмината извършваше нещо подобно в рамките на града. Единственото правило бе: трябва да си истински, неподправено пиян. Някои представители на театралната публика, населяваща „Лъжицата“, бяха реализирали фантастични йо-йо постижения, анулирани впоследствие, когато се бе изяснило, че още от самото начало рекордьорите са били напълно трезви. Те бяха „палубни пияници“, както пренебрежително ги наричаше Пиг Бодайн. Правилото бе: при всяко изминаване на трасето трябва да се пробуждаш поне веднъж. В противен случай само се получава пауза, „прозорец“ във времето, а него със същия успех можеш прекараш, изчаквайки на пейката на някоя спирка. Друго правило: избраната линия на метрото трябва да свързва покрайнините с центъра, защото йо-йо-то следва именно такъв маршрут. В началния период на играта йо-йо някои псевдо „шампиони“ срамежливо признаваха, че набирали точки, возейки се на експресния автобус по 42-ра улица. Понастоящем в йо-йо кръговете това се преценяваше като истински скандал.

Слаб бе царят на йо-йо-то. Преди година, — след една паметна разпивка у Раул, Слаб и Мелвин, по време на която бяха скъсали с Рейчъл, — той бе прекарал целия уикенд на Уестсайдския експрес и съответно бе направил шейсет и девет пълни кръга или цикъла. Накрая, по време на един курс от центъра към покрайнините, освирепял от глад, той се бе изсулил залитайки на спирката на „Фултън Стрийт“ и бе излапал набързо десетина порции датско сирене. В резултат се бе издрайфал и бе арестуван за скитничество и повръщане на улицата.

Мнението на Стенсъл бе, че това са глупости.

— Качи се на метрото в час пик и ще видиш — предложи му Слаб. — В този град има девет милиона йо-йовци.

Един следобед около пет часа Стенсъл последва съвета му. Все пак успя да се измъкне от метрото със строшен чадър и даде тържествена клетва никога повече да не повтаря този експеримент. Трупове във вертикално положение, безжизнени очи, плътно притиснати бедра, гърди, задници, кореми. Почти никакви други звуци, освен тракането на колелата и ехото в тунелите. Насилие (търсещо излаз): тълпата повличаше навън отделни хора две-три спирки преди да им дойде ред за слизане и те не можеха да си пробият път обратно през човешкия порой. Пълно мълчание. Не беше ли това един осъвременен и модернизиран Танц на смъртта?

Травма: вероятно припомняйки си последния изпитан от него шок под земята, Стенсъл тръгна към квартирата на Рейчъл и когато стигна там установи, че тя е излязла да обядва с Профейн (с Профейн ли?), но Паола, срещите с която той се стараеше да избягва, веднага го приклещи в ъгъла между черната камина и репродукцията, изобразяваща улица на Де Кирико.

— Настоявам да видиш това — подаде му тя тънък пакет написани на машина листа.

Изповеди, такова бе заглавието на първата страница. Изповедите на Фаусто Мистрал.

— Аз трябва да се върна — рече тя.

— Досега Стенсъл е избягвал да ходи на Малта. — Сякаш тя го бе молила да отиде там.

— Прочети и ще видиш — настоя тя.

— Баща му е умрял в Ла Валета.

— Това ли е всичко?

Всъщност това ли бе всичко? Паола действително ли смяташе да замине? О, Господи! Ами той самият?

Спаси го звънът на телефона. Беше Слаб, който организираше купон през уикенда.

— Разбира се — отвърна тя.

— Разбира се — безмълвно като ехо повтори Стенсъл.

[1] Моят дом е ваш дом (итал.). ↑

Единадесета глава
Изповеди на Фаусто Мистрал

Истинско нещастие е обстоятелството, че за да бъде превърната която и да е стая в изповедалня, са достатъчни само едно бюро и писмени принадлежности. Вероятно това няма нищо общо с нашите действия или с променливите ни настроения. Стаята като такава представлява един куб, без никакви възможности или средства за убеждение. Стаята просто е налице, съществува. Нашата субективна вина е, че обитаваме тази стая и я възприемаме като метафора на паметта.

Позволи ми да опиша стаята. Тя е с размери 5 на 3,50 на 2,20 метра. Стените са паянтови, боядисани в същия оттенък на сивото, както и палубите на корветите на Негово Величество от военно време. Помещението е ориентирано така, че диагоналите му вървят в посоките ССИ/ЮЮЗ и СЗ/ЮИ. И съответно застаналият на балкона или до прозореца наблюдател, поглеждайки в посока ССЗ (късата страна), може да съзре град Валета.

В стаята се влиза от ЗСЗ, през врата разположена по средата на дългата стена. Ако застанеш точно до вратата и се завъртиш в посока на часовниковата стрелка, в ССИ-ния ъгъл ще видиш преносима печка за дърва, около която са разхвърляни буркани, кутии, паници, торби с провизии; матракът опънат покрай дългата ИСИ-на стена; кофа за отпадъци в ЮИ-ния ъгъл; леген за миене в ЮЮЗ-ния ъгъл; прозорец гледащ към корабостроителницата; вратата, през която току-що си влязла; и накрая малка писмена маса и стол в СЗ-ния ъгъл. Столът е обърнат към ЗЮЗ-та стена; така че, за да бъде градът в зоната на пряка видимост, трябва да завъртиш назад глава на 135º. Стените са без украса, подът е гол. На тавана, точно над печката, има тъмносиво петно.

Ето това е стаята. Редно е да поясня, че матракът е изпросен наскоро след войната от офицерското общежитие тук във Валета, печката и провизиите са от КАРЕ[1], или че масата е взета от една отдавна срутена и заличена къща, но има ли това някаква връзка със стаята? Фактите са вече история, а само хората могат да имат история. Фактите предизвикват емоционални отзвуци, на каквито една равнодушна и безчувствена стая изобщо не е способна.

Стаята се намира в сграда, която преди войната имаше общо девет такива помещения. Сега са останали три. Сградата е разположена на един стръмен склон над корабостроителницата. Стаята е на третия етаж и ще добавя, че останалите две трети от зданието са разрушени при бомбардировките през зимата на 1942–43 година.

Самият Фаусто може да бъде определен само по три начина. Като роднина: твой баща. Като име. И най-важното, като обитател. Скоро след твоето отпътуване — обитател на стаята.

Защо? Защо използвам стаята като въведение към оправдание? Защото, макар без прозорци и студена нощем, тя е всъщност оранжерия. Защото, въпреки че няма собствена история, стаята представлява миналото. Защото, подобно на физическото присъствие на легло или хоризонтална плоскост, стаята определя това, което наричаме любов: тъй както е наложително да съществува възвишение, преди Божието слово да стигне до паството и да възникне някаква религия; така и трябва да има стая, изолирана от настоящето, преди да опитаме да си изясним какво ще бъде отношението ни към миналото.

В университета, в навечерието на войната, преди запознанството и бракосъчетанието с нещастната ти майка, подобно на много други младежи, аз усещах истинския и недвусмислен полъх на Величието да се развява като невидим плащ над раменете ми. Предстоеше ни (Марат, Днубиетна и моя милост) да станем ядрото на блестящата школа на англо-малтийската поезия — „Поколението на трийсет и седма година“. Тази студентска увереност в успеха поражда безпокойства и тревоги, свързани предимно с автобиографията или apologia pro vita sua[2], която рано или късно всеки поет е длъжен да напише. Проблемът е: как може човек да разкаже своя живот, ако не знае кога ще настане смъртния му час? Угнетителен въпрос. Знае ли някой какви херкулесови подвизи на поетичното поприще са му отредени през тези, може би двайсет години, разделящи преждевременната апология от смъртта? Постижения толкова велики, че неутрализират въздействието на самата апология. И, от друга страна, ако за двайсетина години застой не е било постигнато абсолютно нищо — колко неприятен, дори пагубен за младежкия дух е този упадък! Времето, разбира се, доказа цялата юношеска нелогичност на този въпрос. Ние можем да обосновем всяка апология, просто определяйки живота като последователно отхвърляне на личностите. Апологията като такава не е нещо повече от наполовина измислен роман, в който всички последователни идентичности, приемани и отхвърляни от автора като функция на линейното време, са интерпретирани и разработвани като отделни действуващи лица. Дори бих казал, самото литературно творчество представлява още едно отхвърляне, поредният „персонаж“ добавен към миналото. Ето така ние продаваме душите си, на малки вноски ги изплащаме на историята. Не особено висока цена за способността да виждаме отвъд въображаемата последователност, отвъд фиктивните причини и следствия, отвъд надарената с „разум“ илюзорна очовечена история.

И тъй, преди 1938 година на сцената излезе Фаусто Мистрал Първи — млад суверен, колебаещ се между Цезар и Бог. Марат се ориентираше към политиката, Днубиетна учеше инженерство, а на мен бе отредено свещеническото поприще. По този начин „Поколението на трийсет и седма година“ щеше да обгърне с критичния си поглед всички представлявани от нас основни сфери на човешката борба.

Мистрал Втори дойде заедно с теб, дете мое, и с войната. Появяването ти не бе запланувано и в известен смисъл предизвика негодувание. Всъщност ако Фаусто І бе притежавал някаква сериозна професия, в неговия живот изобщо нямаше да има място за Елена Шемши — твоята майка — нито за теб. Плановете на нашето Движение бяха разстроени. Ние продължавахме да творим, тоест да пишем, но се появи и друга работа. Нашето поетично „призвание“ бе изместено от откриването на една по-анонимна и по-древна аристокрация. Ние се превърнахме в строители.

Фаусто Мистрал ІІІ бе роден в Деня на тринайсетте бомбардировки. Идването му на бял свят бе предизвикано от смъртта на Елена и ужасяващата среща с един човек, когото познавахме само като Лошия Пастор. Среща, която едва сега опитвам да пресъздам на английски език. В продължение на няколко седмици след нея, дневникът съдържа само безсмислени и несвързани описания на тази „родилна травма“. От всички персонажи, Фаусто ІІІ най-много се доближава до нечовечността. Нямам предвид „безчовечността“, която означава бруталност, скотство. Нали животните все пак са одушевени. Фаусто ІІІ бе усвоил твърде много от нечовечността на развалините, натрошените камъни, срутените стени, разрушените църкви и рицарските общежития[3] на своя град.

Неговият приемник, Фаусто ІV, наследи един физически и духовно разнебитен свят. Никакво събитие не предшестваше появата му. Просто в процеса на своето бавно завръщане към съзнание или човечност, Фаусто ІІІ бе преминал определен рубеж. Тази крива продължава да нараства. Необяснимо как се бе натрупал известен брой стихотворения (поне един цикъл сонети, от които настоящият Фаусто е доволен); монографии за религията, езика, историята, критически есета (за Хопкинс[4], Т. С. Елиът[5], за романа Хебдомерос на Джорджо Де Кирико[6]). Фаусто ІV беше „литератор“ и, може да се каже, единственият оцелял от „Поколението на трийсет и седма година“, защото Днубиетна строи пътища в Америка, а Марат е някъде на юг от планината Руензори[7], където организира размирици сред нашите братя по език — Банту[8].

Сега навлизаме в период на междуцарствие. Застой: единственият трон е дървеният стол в СЗ-ния ъгъл на тази стая. Херметичност: може ли човек да дава ухо на свирките от корабостроителницата, трясъка на занитващите машини или на шума от уличните автомобили, когато цялото му внимание е погълнато от миналото?

Паметта е вероломен предател, който изопачава, подслажда, разкрасява. Печален факт: словото е лишено от смисъл, тъй като почива на измамното предположение, че идентичността е единствена, а душата е безкрайна. Човек има еднакво приемливо основание както да удостоверява истинността на всеки спомен за самия себе си, така и да разполага с правото да заявява: „Марат е жлъчен университетски циник“ или „Днубиетна е налудничав либерал“.

Сигурно вече си забелязала, че използвам сегашно време — значи подсъзнателно сме отплували към миналото. А сега, скъпа моя Паола, ще бъдеш залята с порой от студентска сантименталност. Имам предвид дневниците на Фаусто І и ІІ. Може ли да съществува някакъв друг начин да си го върнем отново? А ние сме длъжни да направим това. Ето например:

Удивителен е този панаир на Свети Джайлс[9], наречен история! Неговият ритъм пулсира отмерено и вълнообразно-лъкатушещо, като циркова трупа от изроди, неспирно бродеща с фургон из хиляди долини и възвишения. Хипнотична, виеща се змия, понесла на плещи, подобно на миниатюрни бълхи, всякакви гърбушковци, джуджета, вундеркинди, кентаври, полтъргайсти! Двуглави, триоки, безнадеждно влюбени; върколаци с очи на млади момичета, сатири с кожи на върколаци и навярно дори някой старец със стъклен пъп, през който може да бъде видяна златна рибка, потъркваща нос в кораловото царство на вътрешностите му.

Датата, разбира се, е 3 септември 1939 година: размесването на метафорите, натрупването на подробности и самоцелната риторика представляват само начин да обявя, че балонът вече е полетял нагоре[10], което илюстрира, отново и определено не за сетен път, пъстрия каприз на историята.

Възможно ли е да сме били тъй дълбоко навлезли във вихъра на житейските събития? Да сме подхождали към всяко начинание с чувството за голямо приключение? „О, Бог е тук, в алените килими от орлови нокти, в градините с червени портокали, в сладките шушулки на моя рожков — хлябът на Свети Йоан[11], който расте на този скъп на сърцето ми остров. Неговите пръсти са загладили клисурите, Неговото дихание разгонва дъждовните облаци от нас, Неговият глас някога е напътствал претърпелия корабокрушение Свети Павел[12], за да благослови той нашата Малта.“ И Марат бе написал:

Корона и Британия, ние твоята стража укрепваме

За да прогоним нашественика от нашия бряг.

Защото Самият Бог ще порази белязаните със зло

И със Своята драгоценна ръка Бог

ще запали лампата с Божията светлина…

„Самият Бог“ — това предизвиква усмивка. Шекспир, разбира се. Шекспир и Т. С. Елиът погубиха всички ни. В Пепелна сряда[13] на ’42 година Днубиетна написа „пародия“ на стихотворение от Т. С. Елиът:

Защото аз

Защото аз не се

Защото аз не се надявам[14]

Защото аз не се надявам да

Защото аз не се надявам да преживея

Несправедливостта от Двореца и връхлитащата от небето смърт

Защото аз

Просто не се

Просто не се надявам

И продължавам…

Доколкото помня, най-много ни харесваше „Кухите хора“[15]. И с особено удоволствие използвахме фрази от елизабетинската епоха, дори във всекидневната реч. Има едно описание на прощалното празненство на Марат в навечерието на неговата женитба, направено през 1937 година. Всички сме пияни и спорим за политика: това стана в едно кафене на „Кингсуей“, scusi[16], тогава беше „Страда Реале“. Преди началото на италианските бомбардировки. Днубиетна бе нарекъл конституцията „лицемерен камуфлаж на една робовладелска държава“. Марат възрази. Днубиетна скочи върху масата, изблъсквайки на пода бутилки и чаши, и нададе вик „Проклинам те, презрений!“ Оттогава нататък „Проклинам те“ стана жаргонно обръщение в нашата компания. Този запис е бил направен, предполагам, на следващата сутрин, но дори измъчван от ужасен главобол, обезводненият Фаусто бе в състояние с удоволствие да си припомня гласно красивите момичета, синкопираните джазови ритми, изискания разговор. Предвоенните студентски години вероятно бяха толкова безгрижни и беседите тъй „приятни“, както ги е описал Фаусто. Изглежда те са обсъждали всичко без изключение, което можеше да съществува под слънцето, а на Малта тогава слънце имаше предостатъчно.

Но Фаусто І беше също толкова превзет и престорен, колкото и останалите. В разгара на бомбардировките през ’42 година неговият приемник коментираше:

Сега нашите поети пишат само за градушката от бомби, изсипваща се от това, което някога беше Небе. Ние, строителите, както е редно, изпълняваме дълга си и пускаме в действие нашата издръжливост, сила и упорство, но — проклетото владеене на английския език и неговите емоционални нюанси! — същевременно сме завладени от отчаяно сприхава ненавист към войната и нетърпеливо очакване на нейния край.

Смятам, че образованието ни в английската гимназия и университета донякъде омърси чистото у нас. Като по-млади ние обсъждахме любовта, страха и майчинството, разговаряхме на малтийски език, както сега правим аз и Елена. Но що за език! Претърпял ли е той, заедно с днешните строители, някакво усъвършенстване от времето на получовеците, изградили светилищата Хагияр Ким?[17] Ние се изразяваме тъй, както вероятно някога са говорили животните.

Ще съумея ли да й разтълкувам думата „любов“? Да й обясня, че любовта ми към Елена представлява част от любовта към зенитните разчети, към пилотите на „спитфайърите“, към нашия губернатор и същевременно е еднаква по сила с нея? Че тази любов обхваща целия остров, тя е любов към всичко, що се движи по него! В малтийския език няма думи за това. Не съществуват нюанси, нито определения за различните интелектуални състояния на духа. Тя не може да чете моите стихове, аз не мога да й ги преведа. В такъв случай не сме ли ние просто някакви животни? Еднакви с пещерните хора, населявали този остров 400 века преди раждането на обичния ни Христос. Ние живеем тъй, както те са обитавали земните недра. Минаваме през съвкупление, размножаване и смърт, изричайки възможно най-примитивните, най-вулгарни думи. Разбира ли изобщо някой от нас Божиите слова, учението на Неговата Църква? Вероятно на Мистрал, представител на малтийския народ, му бе предопределено да живее само подсъзнателно, да съществува единствено в качеството си на полуодушевен къс плът, като автомат.

Но ние, нашето великолепно „Поколение на трийсет и седма година“, се раздираме от противоречия. Да бъдем просто малтийци, да понасяме всичко, без разсъждения, без чувство за време? Или да мислим изключително на английски език, да осъзнаваме твърде дълбоко присъствието на войната, на времето, на всичките сенчести страни на любовта?

Изглежда британският колониализъм е породил създание от нов тип, двойствен човек, устремен същевременно в две направления: от една страна към простота и спокойствие, и от друга страна към изтощително, самоизчерпващо се интелектуално търсене. Вероятно Марат, Днубиетна и Мистрал са първите образци от една нова раса. Какви ли чудовища ще се пръкнат след нас?…

Тези мисли възникват от по-тъмната и по-мрачна страна на моето съзнание — moch[18], мозък. Дори нямаме дума за съзнание. Налага се да използваме ненавистната италианска menti[19].

Какви ли чудовища, наистина?… Ти, дете мое, що за чудовище си? Вероятно съвсем не и такова, за каквото говореше Фаусто — той може би е имал предвид духовното наследство. На Фаусто ІІІ и ІV и т.н. Но този откъс ясно показва една очарователна особеност на младостта: да започва оптимистично, а когато враждебният свят неизбежно води до осъзнаване неуместността на оптимизма, да отстъпва в убежището на абстракциите. И то абстракции дори посред най-ожесточените бомбардировки. В продължение на година и половина Малта биваше бомбардирана средно по десет пъти на ден. Как е понасял това херметично отшелничество Фаусто, само Бог знае. Това не е посочено в дневника. Вероятно авторството все пак принадлежи на англицизираната половина на Фаусто ІІ — нали той беше стихоплетец. Дори в дневника откриваме внезапни преходи от реалност към нещо друго:

Пиша тези редове по време на нощната бомбардировка, седнал в изоставения канализационен колектор. Навън вали. Светлина идва само от фосфоресциращото зарево над града, няколко свещи тук и бомбените експлозии. Елена е до мен, гушнала спящото дете, което изпуска слюнки върху рамото й. Около нас е претъпкано от други малтийци, английски чиновници, няколко индийски търговци. Почти всички мълчат. Ококорили очи, децата се вслушват в трясъците на авиобомбите на улиците горе над нас. За тях всичко това е само забавление. Отначало плачеха, когато ги събуждаха посред нощ. Но вече привикнаха. Даже сега някои от тях стоят до входа на бомбоубежището, наблюдават заревото и взривовете, бърборят, побутват се, показват нещо. Странно поколение ще бъде това. Ами нашето? То спи.

И после без някаква забележима причина:

О, Малта на рицарите йоанити! Една е змията на историята; има ли някакво значение къде точно върху тялото й лягаме ние? Тук, в този гнусен тунел, ние сме Рицарите и Гяурите; ние сме Л’Ил-Адан[20] и неговата обвита в хермелин могъща десница, и неговия манипул[21] на фона на синьото море и златното слънце, ние сме г-н Паризо[22], самотен в неговия продухван от вятъра гроб високо над пристанището и сражаващ се на крепостния вал по време на Голямата Обсада — ние сме и двамата! Всичко у нас е двояко, мой Велики Магистре, ние сме животът и смъртта, хермелинът и овехтялата дреха, знатни и простолюдие, в празник и в битка и в траур, ние сме Малта, едно цяло, чистокръвен народ и смешение на раси; времето не е мръднало и крачка напред, откакто сме живели в пещери, ловили сме с върховни усилия риба край обраслия с тръстика бряг, погребвали сме нашите мъртъвци с химни и червена охра, издигали сме долмени, менхири, побити камъни и храмове, в прослава на някой неопределен бог или богове, ставали сме при изгрев-слънце с бавни песнопения, живели сме в многовековен кръговрат от непрекъснати изнасилвания, грабежи, нашествия и все пак сме единни: единни в мрачните дефилета, единни на това благословено от Бога плодородно късче средиземноморска земя, единни сред окръжаващия ни мрак, независимо дали тъмнината е в храма, канализационния колектор или катакомбите, обединени от съдбата или от гърчовете на историята или, независимо от всичко, по Божията воля.

Последните редове изглежда ги е писал у дома, след бомбардировката, но „преходът“ определено е там, ясно забележим. Фаусто ІІ беше уединен младеж, живеещ в свой собствен свят. Това личи не само по неговото очарование от понятийната страна на всеки въпрос — дори сред разгара на продължаващото грандиозно, макар и общо взето тягостно разрушение на един остров, — но и също и по отношението му към твоята майка.

Фаусто І споменава за първи път Елена Шемши наскоро подир женитбата на Марат. Вероятно, след осъществения вече пробив в ергенския живот на Поколението на ’37-ма година, — макар и по своите признаци движението да бе всичко друго, само не и устремено към безбрачие, — Фаусто се бе почувствал достатъчно уверен, за да последва този пример. И същевременно, разбира се, правеше съответните колебливи и неубедителни първоначални стъпки към църковното безбрачие.

О, да, той беше „влюбен“, извън всякакво съмнение. Но в това отношение идеите му непрекъснато се видоизменяха и предполагам изобщо не съответстваха на малтийския вариант — санкционирани от църквата съвкупления за целите и в прослава на майчинството. Например, ние вече знаем как по време на най-тежкия период от Обсадата през 1940-’43 година, Фаусто бе стигнал до разбирането и практическото осъществяване на идеята за любовта — тъй широка, висока, дълбока и всеобхватна като самия остров Малта.

Горещините отминаха и мистралът затихна. Скоро другият вятър, грегалът[23], ще довее благодатните дъждове, с които тържествено ще отбележим засяването на нашата червена пшеница.

Кой съм аз, ако не вятърът? Самото ми име е повей на тайнствен зефир сред рожковените дървета. Аз стоя във времето, сред окръжението на двата вятъра, моята воля е само един лек въздушен полъх. Все пак, бих отбелязал, че остроумните и цинични аргументи на Днубиетна също са въздух под налягане. Неговите възгледи за брака — дори за брака на Марат — просто минават и заминават край горките ми клепнали уши.

Защото Елена — тази вечер! О, Елена Шемши: дребничка си ти като планинска коза, сладостно е твоето мляко, сладостни са любовните ти стонове. Тъмен и загадъчен е твоят взор като междузвездното пространство над Годеш[24], където в детските ни лета тъй често се заглеждахме в небето. Довечера ще отида до вашата къщица във Виториоза[25] и пред черните ти очи ще разтворя шушулката на твоето сърце, ще ти дам комка от хляба на Свети Йоан, над който съм благоговеял през всичките тези деветнайсет години като пред Божие причастие.

Той не предлагаше брак, но признаваше своята любов. Както виждаш, все още бе в действие неясно дефинираната „програма“ — свещеническото призвание, в което той съвсем не бе уверен. Елена се колебаеше. Когато младият Фаусто я подпитваше, тя отговаряше уклончиво. И съответно у него веднага се появиха симптомите на необуздана ревност:

Нима е загубила вярата си Елена? Както дочух, тя е излизала с Днубиетна. С Днубиетна! Била е в ръцете му. О, Господи, ще дойде ли помощ отнякъде? Може би трябва да отида, да ги изненадам двамата заедно и тогава да изиграя древния фарс на предизвикателство, двубой, убийство… Как ли злорадства Днубиетна: всичко е било планирано. Сигурно е било планирано. Нашите разговори за брака. Една вечер той дори ми описа — хипотетично, разбира се, о да! — точно как в недалечното бъдеще ще открие някоя девственица и ще я „обучи“ на грях. Каза ми го, знаейки много добре, че скоро такава подходяща девственица ще бъде Елена Шемши. И това от моя приятел! Другар по оръжие. Една трета част от нашето Поколение. Никога не бих могъл да я приема обратно. Едно негово докосване и осемнайсет години чистота ще бъдат загубени безвъзвратно!

И тъй нататък и тъй нататък. Дори затънал в най-шеметните глъбини на подозрението, Фаусто изглежда съзнаваше, че Днубиетна няма никакво отношение към нежеланието на Елена да даде категоричен отговор. Подозренията бяха смекчени донякъде и преминаха в носталгични размисли:

Неделята бе дъждовна и ме остави насаме със спомените. Те сякаш разцъфват от дъжда като напористи цветя с горчиво-сладък упоителен мирис. Помня една вечер: ние, още деца, се прегръщаме в градината над пристанището. Шумоленето на азалеите, ароматът на портокали, дългата й черна рокля, която сякаш попиваше веднъж завинаги всичките звезди и луната. По същия начин тя отнемаше цялата ми светлина и я поглъщаше напълно, без остатък. В Елена живее рожковената мекота на сърцето ми.

В края на краищата в спора им бе намесена трета страна. По типично малтийски начин, в ролята на посредник на сцената се появи един свещеник, отец Аваланш. Името му не се среща много често в този дневник. Той е винаги безлик и по-скоро служи за контраст на своята противоположност — Лошия Пастор. Но все пак накрая той успя да убеди Елена да се върне при Фаусто.

Днес тя дойде при мен от пушека, дъжда и тишината. Облечена в черно, почти невидима. Зарида достатъчно правдоподобно в моите твърде гостоприемни обятия.

Елена очаква дете. Сигурно е от Днубиетна, бе първата ми мисъл и, какъвто съм глупак!, тя се задържа в главата ми почти цяла секунда. Отецът каза, че е мое. Елена се е изповядвала на А. Един Бог знае какво е споделила с него. Този добър свещеник не може да наруши тайната на изповедта. Само намекна за това, което и тримата знаехме: че детето е мое и ето защо ние трябва да станем две души, съединени пред Бога.

Достатъчно за нашия план. Марат и Днубиетна ще бъдат разочаровани.

Достатъчно за техния план. По-късно ще се върнем към въпроса за призванието.

Тогава Фаусто научи от обърканата и смутена Елена за своя „съперник“, Лошият Пастор.

Никой не знае името му, нито енорията му. Само витаят суеверни слухове: отлъчен от църквата, в сговор със Сатаната. Живее в стара вила близо до морето, отвъд Слиема. Една вечер попаднал на Елена, сама на улицата. Вероятно бил тръгнал на лов за души. Зловеща фигура, каза тя, но сладкодумен като Христос. Очите му били засенчени от широкопола шапка и Елена успяла да види само гладки бузи и равни зъби.

Това съвсем не беше някое тайнствено „покваряване“. Тук свещениците отстъпват по авторитет и влияние единствено на майките. Напълно естествено е младото момиче да бъде преизпълнено с благоговение и страхопочитание, дори само при вида на развяващото се на улицата черно расо. От последвалия разпит се изясни:

— Беше съвсем близо до църквата, до нашата църква. Край един дълъг нисък зид на улицата, след залез-слънце, макар и още да не бе притъмняло. Той попита в църквата ли отивам. А на мен и не ми бе идвало наум да ходя там. Изповедта беше завършила. Не ми е много ясно защо се съгласих да тръгна с него. Изобщо не ми прозвуча като заповед, въпреки че сигурно щях да се подчиня. Изкачихме се по хълма, влязохме в църквата и по страничния проход стигнахме до изповедалнята.

— „Днес изповяда ли се?“ — попита той.

— Погледнах го в очите. Отначало ми се стори, че е пиян или marid b’mohhu[26]. Хвана ме страх.

— „Ела тогава.“

— Влязохме в изповедалнята. В този момент помислих: нали свещениците имат право? Но му разказах неща, които не бях споделяла с отец Аваланш. Нали разбираш, по онова време не знаех що за пастор е той.

Дотогава за Елена Шемши плътското прегрешение бе такава естествена функция като дишането, храненето или клюкарстването. В резултат от изкусните ограничителни наставления на Лошия Пастор, грехът започна да придобива очертанията на зъл дух: отблъскващ, паразитен, вкопчен в душата й като черна пиявица.

Как е възможно Елена да се омъжи за когото и да е? Тя не е предопределена за този свят, заявил Лошият Пастор, нейното място е в манастира. Иисус Христос е истинският й съпруг. Никой смъртен мъж не би могъл да съществува съвместно с греха, който паразитира в нейната девическа душа. Единствено Христос е достатъчно силен, любещ и всеопрощаващ. Нали Той е излекувал прокажените и е прогонил злите бесове? Само Той би могъл да окаже гостоприемство на болестта, да я притисне към гръдта Си, да я приласкае и целуне. Сега Неговата земна мисия е да бъде духовен съпруг на небето, да опознае всевъзможните причини за болестта, да я обикне, да я излекува. Това е притча, казал й Лошият Пастор, метафора на духовния рак. Обаче нашият малтийски манталитет, обусловен от малтийския език, е невъзприемчив към подобен начин на изразяване. Болестта бе единственото, което съзираше тук моята Елена, болест в буквалния смисъл на думата. И се боеше, че на мен или на децата ни ще се наложи да събираме опустошителните й плодове.

Тя странеше от мен и от изповедалнята на отец А. Сутрин стоеше вкъщи и оглеждаше внимателно своето тяло, а вечер подлагаше съвестта си на щателно проучване, търсейки прогресиращите симптоми на загнездените в нея метастази. Това е, бих казал, един удачен пример за друго призвание, характеризиращо се с необективни, преиначени, тенденциозни и донякъде зловещи изразни средства, каквито бяха доскоро и думите на самия Фаусто.

Такива са, клето дете мое, печалните събития около твоето фамилно име. То е различно сега, когато вече си заминала оттук с американския ВМФ. Ала въпреки това нещастно стечение на обстоятелствата, все пак ти по прежному си Мистрал-Шемши — ужасно несъвместимо съчетание[27]. Дано го понесеш и надмогнеш. Боя се не толкова, че ще наследиш митическата „болест“ на Елена, колкото че ще бъдеш засегната от раздвоение на личността, както стана с баща ти. Бъди просто Паола, момиче с едно-единствено, дадено по рождение сърце, с цялостно съзнание и в мир със себе си. Това би могла да го приемеш като молитва.

По-нататък, след женитбата и твоето раждане, в апогея на управлението на Фаусто ІІ, когато бомбите се сипеха от небето, изглежда е бил наложен някакъв мораториум върху отношенията с Елена. Най-вероятно поради възникналите множество други дела. Фаусто се записа в народното опълчение. Елена стана медицинска сестра: подслоняваше и хранеше пострадалите от бомбардировките, утешаваше ранените, превързваше, погребваше. По онова време — разбира се, ако е вярна неговата теория за „двойствения човек“ — Фаусто ІІ ставаше все повече малтиец и все по-малко британец.

Целият ден немски бомбардировачи: МЕ-109. Няма нужда да гледам. Всички сме свикнали с тези звуци. Пет пъти. За щастие съсредоточени изключително върху летището Та Кали. А пилотите на „хърикейните“ и „спитфайърите“ са просто невероятни! Ние сме готови на всичко за тях!

Бе поел по пътя на всемалтийското чувство за общност. И същевременно към най-низшата форма на съзнанието. Вършеше черна сапьорска работа на летище Те Кали: поддръжка на пистите за британските изтребители, ремонт на казармите, столовата и хангарите. Отначало можеше да гледа на всичко това някак отстрани, периферно — от висотата на своето уединение.

Откакто Италия влезе във войната, не е минал и ден без бомбардировка. Как ли сме живели в мирно време? Някога — преди колко века бе това? — можехме да спим непробудно цяла нощ. Тези блажени времена са отлетели безвъзвратно. Прогонени от сирените в три часа сутринта — в 3:30 на аеродрума, край позициите на зенитната артилерия, часовите и пожарните команди. И смъртта: нейната миризма, бавно точещите се струйки разпрашена мазилка, упоритите пламъци и димът, все още неизличени от въздуха. Великолепни са кралските ВВС, наистина великолепни: полевата артилерия, присъединилите се към нас десетина търговски моряци, моите другари по оръжие. Ето какво ще кажа за тях: въпреки че на външен вид не се различава много от простите работници, нашето народно опълчение представлява истинска военна единица в най-висшия смисъл на тази дума. Ако има някакво благородство във войната, то се състои във възстановяването, а не в разрушението. Няколко преносими прожектори (особено дефицитни, с цената на теглото им в злато) са единственото ни осветление. И така, с кирки, лопати и гребла ние преправяме и променяме нашата малтийска земя в помощ на малките храбри „спитфайъри“. Ала не е ли това начин за прослава на Бога? Става дума за тежък физически труд, разбира се. Но някъде, без да разберем как, защо и от кого, сме били осъдени на затвор. При следващата бомбардировка всичко изравнено и загладено от нас, бива взривено, струпано в купчини пръст и камъни и разровено на ями, които отново ще запълним и изравним, само за да се повтори тази операция почти веднага. И така ден и нощ, без прекъсване. Не за първи път пропускам моите вечерни молитви. Сега вече ги произнасям на крак, докато работя, често в такт с размахването на лопатата. В наше време колениченето е лукс.

И тъй, недостатъчно сън, недостатъчно храна, но без оплаквания. Не сме ли единни всички ние — малтийци, англичани, американци? Учили са ни, че на небето има някаква общност на светии. Следователно, напълно възможно е на земята, в това наше Чистилище, да има подобна общност — не от богове или герои, а просто хора, изкупващи неподозирани от тях грехове, неизвестно как внезапно попаднали сред някакво безбрежно море, охранявано от оръдия на смъртта. Тук, на нашата Малта — скъпия на сърцата ни маломерен затвор.

И така, уединение в религиозни абстракции. А също в стиховете, за чието написване той неизвестно как успяваше да намери време. На друго място Фаусто ІV бе коментирал поезията, създадена по време на втората Голяма Обсада на Малта. Стиховете на Фаусто ІІ притежаваха същите стилови характеристики, вписваха се в подобни схеми. Многократно повтарящи се определени изображения, най-главното от които бе на Валета на Рицарите Йоанити. Фаусто ІV се изкушаваше да причисли тези образи към разреда на простото „бягство“ и да ги остави в тази категория. Безусловно желаното се приемаше за действително. Съзнанието на Марат често биваше обсебвано от видения за Великия Магистър Ла Валет, патрулиращ из улиците по време на нощните затъмнения, а Днубиетна, вземайки за пример рицарските дуели, написа сонет за въздушно сражение (МЕ-109 против „Спитфайър“). Търсене на убежище и уединение във времето, когато индивидуалният двубой е бил по-честен, когато военните действия са могли да бъдат облагородени и поне малко разкрасени с някаква илюзорна доблест и почтеност. Но нещо повече — не представляваше ли това истинско отсъствие на време? Фаусто ІІ дори отбеляза следното:

Полунощ е, настъпва известно затишие между бомбардировките. Наблюдавам спящите Елена и Паола и ми се струва, че отново навлизам във времето. Полунощ отбелязва тънката като косъм граница между дните, в съответствие с Божия замисъл. Но когато бомбите падат или си на работа, времето като че ли спира. Сякаш всички ние се трудим и намираме подслон в някакво съществуващо извън времето Чистилище. Изглежда това се дължи на факта, че живеем на остров. Вероятно у даден индивид с по-различен тип нервна система би се намерило определено измерение, вектор, указващ недвусмислено към един или друг край на земята, към върха на някой полуостров. Но тук пространството е обусловено по такъв начин, щото, накъдето и да тръгнеш, все е море, и единствено стрелката на собственото високомерие е способна да ти подскаже, че е възможно също да се отдалечиш и във времето.

Или в по-печална тоналност:

Пролетта идва. Орловите нокти може би са разцъфнали в полето. Тук в града се редуват слънце и дъжд, който е повече от необходимото. Но това е без особено значение. Аз дори подозирам, че израстването на нашата дъщеря няма нищо общо с времето. Нейният съименен вятър отново ще задуха насам и ще погали вечно изцапаната й муцунка. Нима този свят заслужава да създаваш деца за него?

Отсега нататък никой от нас няма право да задава този въпрос. С изключение на теб, Паола.

Другият велик образ характеризира нещо, което най-елементарно бих могъл да определя като бавен апокалипсис. Даже екстремистът Днубиетна, чиито вкусове несъмнено винаги са били устремени в пълен галоп към апокалиптичното, в края на краищата създаде свят, в който истината наложи преимущество над неговата инженерна политика. Вероятно той бе най-добрият от нашите поети. Поне бе първият, който спря, направи цялостен завой на 180º и по собствените си следи започна да изпълзява от своето уединение — назад към оставения ни от бомбите реален свят. Пародията от Пепелна Сряда отбеляза неговото най-сериозно поетическо затъване. Впоследствие Днубиетна отхвърли абстракциите и политическата ярост („изцяло поза“, според направеното по-късно от него признание) и започна да отделя повече внимание на действително съществуващото, а не на онова, което е трябвало да стане или би могло да стане, при съответната правилна форма на управление.

В края на краищата ние се завърнахме, без изключения. А Марат го направи по начин, който във всяка друга житейска ситуация околните биха определили за абсурдно театрален. Той работеше като механик на Та Кали и се бе сприятелил с няколко пилоти. Един по един те намираха смъртта си горе в небето. Вечерта, когато загина последният от тях, Марат нахлу в офицерския клуб, преспокойно задигна бутилка вино — по онова време особено дефицитен артикул, както и всичко останало, тъй като за конвоите бе невъзможно да стигнат до Малта — и се напи до пределно войнствено състояние. След това го видели в покрайнините на града при един от зенитните разчети, където му показвали как да действа с артилерийската установка. До началото на следващата бомбардировка успели да го обучат. Оттогава нататък Марат поделяше времето си между летището и зенитките, открадвайки, както предполагам, по два-три часа сън на денонощие. На своята сметка той имаше сериозен брой свалени самолети. И в неговата поезия ясно започна да се проявява същото „бягство от уединението“.

Завръщането на Фаусто ІІ определено бе най-неистовото от всички. Изоставяйки абстракцията, нашият герой се превърна във Фаусто ІІІ — нечовечност, отразяваща възможно най-достоверно истинското състояние на нещата. Ще кажеш, че това е просто догадка. Ала най-вероятно не е само предположение.

Но всички споделяха тази чувствителност към декаданса, усещането за бавно падение, сякаш островът биваше заковаван в морето, сантиметър по сантиметър. „Аз помня“, бе написал онзи, новият Фаусто.

Аз помня

Печално танго звучи

В сетната нощ на стария свят

Момиче наднича зад палмите

Впило копнеещ поглед в хотел „Финикия“

Мария, alma de mi corazon[28],

Това беше преди пожарищата

Преди развалините и пепелищата

Преди внезапните бомбени кратери,

Преди раковия цъфтеж

На току-що изритата земя.

Преди песента на щурците,

Преди скакалците,

И празната улица.

О, ние разполагахме с неизчерпаеми запаси от стихове, подобни на „Впило копнеещ поглед в хотел Финикия“. Свободни стихове — защо не? Времето ни просто не достигаше, за да ги обличаме в рими и стихотворни стъпки, да се тревожим за непълни съответствия и двусмислия. Поезията трябваше да бъде припряна и груба като храненето, съня или секса. Импровизирана бързешком и не толкова изящна, колкото би могло да се желае. Но тя изпълняваше предназначението си — зарегистрираше истината.

В случая имам предвид „истина“, в смисъл на постижима достоверност. Без метафизика. Поезията не е общуване с ангелите или с „подсъзнателното“, а трескаво съжителство с корема, с гениталиите и петте органа на сетивата. И нищо повече.

Дете мое, ти имаш и баба, на която тук също са посветени няколко реда. Карла Мистрал: тя надживя баща ми с три години и почина миналата пролет. Събитие, което вероятно щеше да бъде достатъчно, за да доведе на този свят един нов Фаусто, ако се бе случило в някое предишно „царуване“. Фаусто ІІ, например, бе от онези твърде объркани малтийски младежи, които не правеха разлика между любовта към острова и любовта към майката. Ако Фаусто ІV се бе изявил като по-краен националист по времето, когато Карла почина, сега най-вероятно щяхме да имаме един Фаусто V.

В началото на войната се появяват пасажи като:

Малта е съществително от женски род и собствено име. От 8 юни насам италианците правят отчаяни опити да я дефлорират. Смръщена и мрачна лежи тя по гръб в морето — една жена от незапомнени времена. Разпростряна пред експлозивните оргазми, предизвиквани от бомбите на Мусолини. Но духът й е невредим и остава недосегаем. Душата й всъщност представлява малтийският народ, който чака, просто изчаква, стаѐн долу в нейните скални проломи и катакомби — жив, преизпълнен с инертна сила и вяра в Бога на Неговата църква. Какво значение има нейното тяло? Плътта е уязвима, тя е жертва. Ала нейната свята утроба от малтийски камък, е за рожбите й същото, каквото е бил за Ной ковчегът. Нещо дадено на нас — деца на своите родители, но също и Божии чада, — в отплата за предаността и верността към синовния дълг.

Каменна утроба. В какви тайни признания навлязохме! Карла сигурно му е разказала някога за обстоятелствата около неговото раждане. Това се е случило малко преди Юнските Вълнения, в които е участвал старият Мистрал. Как точно и доколко бил намесен, изобщо не станало ясно. Но безспорно е бил забъркан достатъчно дълбоко, за да отчужди Карла и да я настрои против себе си и против нея самата. Толкова активно е било участието му, щото вечерта, когато разбрахме за това, ние двамата едва не се сгромолясахме, подобно на обречени престарели акробати, надолу по стълбите в края на улица „Сан Джовани“ около пристанището, аз в чистилището, а тя в ада на самоубийството. Какво я бе възпряло? Заслушвайки се в нейните вечерни молитви, хлапакът Фаусто успя само да изясни, че това е някакъв англичанин, тайнствено същество на име Стенсъл.

Чувстваше ли се той хванат в капан? След като веднъж успешно се бе измъкнал от едно лоно, не беше ли попаднал в друга, не толкова благосклонна подземна тъмница?

И отново класическата реакция — уединение. Отново в проклетата „общност“. Когато майката на Елена загина при експлозията на случайна бомба, хвърлена над Виториоза:

О, вече свикнахме с това. Майка ми е жива и здрава. И ако е рекъл Господ, още дълги години ще се радва на живот и здраве. Но ако е писано да я загубя (или тя — мен) ikun li trid Int[29]: Нека бъде Твоята воля. Не желая много да говоря за смъртта, защото прекрасно съзнавам, че дори тук, всеки младеж е безумно влюбен в илюзията за безсмъртието.

А на този остров, вероятно дори в много по-голяма степен, защото, в края на краищата, ние сме проникнали, слели сме се един с друг. Станали сме части от едно цяло. Някои умират, други продължават. Ако от главата ми падне косъм или ми се счупи нокът, по-бездушен и по-нерешителен ли ще бъда?

Седем бомбардировки днес, засега. А едно от тези „ята“ наброяваше близо сто Месершмита. Изравниха със земята църквите, рицарските общежития, старите паметници. Оставиха ни един Содом. Девет бомбардировки вчера. Работя както никога досега. Тялото ми би пораснало и укрепнало, обаче храната не достига. Немците систематично потопяват конвоите и само отделни кораби успяват да се промъкнат до острова. Някои от другарите ми изгубиха сили и се отказаха. Изтощени от глада. Истинско чудо е, че аз не рухнах първи. Представяш ли си: деликатният, изнежен университетски поет Мистрал — работник, строител! Един от тези, които ще останат живи. Длъжен съм.

И те неизменно се връщат при скалата. Фаусто ІІ даже изпадна в суеверие:

Стой далеч от стените, не ги докосвай. Те пренасят взривовете на километри. Скалата чува всичко и го предава на костите, по пръстите и китките, надолу по гръдния кош и таза и го извежда в земята през стъпалата. Краткият път на взривната вълна през тялото ти е несъществена случайност, той просто е заложен в природата на камъка и костта: но действа като напомняне и предупреждение.

Невъзможно ми е да опиша вибрациите. Почувстван шум. Бръмчене. Зъбите неудържимо потракват ситно-ситно. Болка изпълва главата докрай, пробождания раздират вцепенената челюст, задушаващи тътнежи блъскат ушните тъпанчета. Отново и отново. Тежък грохот като удари с огромен чук, с времетраене цялата бомбардировка и бомбардировка без прекъсване през цялото денонощие. Към това няма привикване. Имаш усещането, че всички вече са обезумели. Какво ме държи прав и по-далеч от стените? И безмълвен. Това е чисто животинското инстинктивно усилие да остана в съзнание, нищо друго. Типично малтийско. Навярно може да бъде обосновано от надеждата, че ще продължава вечно. Ако думата „вечно“ все още е запазила някакъв смисъл.

Свободно, Фаусто. Отпусни се…

Горният пасаж се появява в края на Обсадата. Сега вече за Днубиетна, Марат и Фаусто, ударението във фразата „каменна утроба“ пада на първата, а не на последната дума. Част от хиромантията на времето е свеждането на тези дни до най-елементарно подреждане в граматическа последователност. Днубиетна написа:

Каменна прах

Застила труповете на рожковите;

Атоми желязо

Кръжат над угасналото огнище

От другата, хищна страна на луната.

А Марат:

Знаехме: само кукли са те

И музиката е от грамофон:

Знаехме: ще избелее коприната

Ще плесеняса кадифето,

Ще се оръфат балните костюми;

Знаехме или подозирахме,

Че децата израстват;

Ще минат сто години

От началото на представлението

Ще натежи походката им,

И заедно със следобедните прозевки

Ще почнат да забелязват,

Че боята се лющи от бузите на Джуди[30],

Няма да вярват на паралитика с бастун

Ще съзират фалша в смеха на подлеца.

Но мили Боже,

Чия бе тънката, окичена с елмази ръка

Появила се тъй неочаквано зад кулисите,

Стиснала запалена свещ,

За да изпепели с зловещия си пламък

Нашата жалка, но безценна прахан.

Коя беше тази,

Дето с нежна усмивка ми пожела: „Лека нощ“,

Сред хрипливите крясъци на остарелите деца?

Какъв преход от живата чувствителност към неодушевеното! Великата „миграция“ на Обсадната поезия. Устремена след двойствената вече душа на Фаусто ІІ, която през цялото това време бе заета предимно с усвояването на единствения житейски урок: че в битието на човека има много повече случайности, отколкото би могъл той да приеме, запазвайки същевременно здравия си разсъдък.

Когато след няколкомесечна пауза вижда майка си:

Времето не я е пожалило. В даден момент започнах да се питам, знаела ли е тя, че душата на роденото и кръстено от нея дете с име, означаващо щастлив[31] (каква ирония на съдбата?), ще бъде винаги нещастна и непрекъснато разкъсвана на части? Предчувства ли майката бъдещето, готова ли е да признае тя, когато часът настъпи, че синът й е възмъжал и трябва да я напусне, за да постигне, доколкото е способен, мир със себе си, някъде съвсем сам на една ненадеждна земя? Не, това е все същото малтийско безспирно пребиваване в извънвремието. Не усеща ли тя как треперещите пръсти на годините втриват неувереност, раздвоение, слепота и уязвимост в лицето, очите и сърцето. Синът е син, той се запечатва навеки в паметта й като едно сбръчкано, червено късче месо — такъв го е видяла за първи път. Винаги ще се намерят слонове, които да напоим с вино.

Това, последното, е от една стара народна приказка. Царят искал да има дворец от слонова кост и заповядал на един младеж да му го построи. Младежът бил наследил физическата сила на баща си, героичен воин. Обаче майката била тази, която успяла да научи сина си на хитрост. Сприятели се с тях, посъветвала го тя, напои ги с вино, убий ги, вземи бивните им. Разбира се, младежът постигнал целта, успял. Но приказката нищо не казва за това, че е трябвало да преплува морето.

„Сигурно преди хиляди години е съществувал някакъв провлак — обяснява Фаусто. — Африка е била наричана Земята на брадвата. Южно от планинската верига Руензори е имало слонове. Оттогава насам морето постепенно е настъпвало. Немските бомби могат да довършат това, което морето не е успяло.“

Декаданс, упадък. Що за чудо е това? Просто едно недвусмислено и очевидно движение към смъртта или, по-точно казано, към нечовечността. Докато Фаусто ІІ и ІІІ, заедно с техния остров, ставаха все по-неодушевени, те приближаваха още повече момента, когато, подобно на изсъхнали листа или парчета метал, щяха най-после да се подчиняват само на физическите закони. Като същевременно даваха вид, че се води грандиозна борба между човешките и Божиите закони.

Малта е матриархален остров, но това ли бе единствената причина Фаусто да чувства тъй силно връзката между упадъка и майчината власт?

„Майките стоят най-близо от всички до случайността. Те осъзнават възможно най-болезнено оплождането на яйцеклетката; тъй както Дева Мария е почувствала момента на зачатието. Но зиготата[32] е просто една клетка, тя няма душа, а представлява само материя.“ Фаусто не развива темата по-нататък. Но:

Децата изглежда неизменно дължат своето появяване на случайността, на произволното стечение на обстоятелствата. Майките се обединяват и единодушно съчиняват някаква измислица за тайните на материнството. Това е само начин за компенсиране на неспособността да живеят с истината. А истината е следната — те не проумяват какво става в телата им, не разбират, че растежът на плода е чужд на природата им, плодът се развива механично и едва на много по-късен етап в даден момент придобива душа. Мисълта за случващото във и с телата им ги докарва до лудост. Или: същите сили, които определят траекторията на бомбата, експлозиите и гибелта на звездите, вятъра и водните циклони, без тяхно съгласие се съсредоточават някъде в таза, за да предизвикат поредната невъобразима случайност. Това плаши жените до смърт. То би наплашило всеки.

И тъй, стигаме до темата за „взаимоотношенията“ между Фаусто и Бог. Очевидно проблемът на Фаусто е доста по-сложен от казуса „Бог срещу кесаря“[33], особено имайки предвид изобразения на древните медальони и статуи неодушевен кесар, т.е. Цезар, тази „сила“, за която четем в историческите текстове. Дори и само затова, че Цезар е бил някога одухотворен, имал е своите трудности със света на вещите и с бандата от богове-дегенерати. И тъй като драмата обикновено възниква от някакъв конфликт, по-лесно би било да наречем този проблем „човешкият закон срещу Божественото право“, изцяло ограничен в пределите на Фаустовия дом — по своята същност арена, поставена под карантина. Имам предвид душата му, а също и острова. Но това не е драма, а само апология на Деня на 13-те бомбардировки. Дори случилото се впоследствие не успя да привнесе повече яснота.

Чувал съм за машини по-сложни от хората. Ако това е отстъпничество, hekk ikun[34]. Ако претендираме за хуманизъм, първо трябва да бъдем убедени в собствената си човечност. Колкото повече се задълбочаваме в упадъка, толкова по-трудно постижимо става това.

Все по-отчужден от самия себе си, Фаусто ІІ започна да открива признаци на очарователна неодушевеност в околния свят.

Сега зимният грегал носи от север бомбардировачите, както някога евроклидонът[35] е довял Свети Павел до нашите брегове. Благословия, проклятия. Но може ли да бъде вятърът част от нас? Има ли той поне някакво отношение към нас?

Някъде, може би зад хълма, — който все пак предлага известно прикритие — селяните засяват пшеница, за да съберат реколтата през юни. Бомбардировките са съсредоточени около Валета, Триградието, Пристанището. Пасторалният живот стана особено привлекателен. Но падат и заблудени случайни бомби: една от тях уби майката на Елена. Не можем да очакваме от бомбите повече, отколкото от вятъра. Не бива и да очакваме. Ако не обезумея, по-нататъшният ми живот е възможен само като гробокопач или сапьор — трябва да се отрека от мисълта за всякакви други състояния, предишни или бъдещи. По-добре е да кажа: „Тъй е било от веки веков. Винаги сме живели в Чистилището и затворничеството ни тук е в най-добрия случай безсрочно.“

Изглежда точно по онова време той бе започнал да скита безцелно из улиците по време на бомбардировките. След усилния труд на Та Кали, когато трябваше да спи. Не от храброст или по причини свързани с работата. Поне в началото тези нощни разходки не бяха много продължителни.

Купища изпотрошени тухли във формата на надгробни могили. Изтърколила се наблизо зелена барета. Кралските командоси? Над Марсамушето се пръскат осветителни снаряди от зенитките. Червени отблясъци, издължени сенки иззад ъгловия магазин, които в неравномерната светлина се въртят около някаква скрита ос. Невъзможно е да бъде определено чии са те.

Утринното слънце все още е ниско над морето. Ослепително. Дълга сияйно блестяща следа, широка бяла пътека водеща от слънцето към точката на наблюдение. Бучене на „Месершмити“. Невидими. Ревът на моторите се усилва. „Спитфайъри“ излитат нагоре по стръмна траектория. Миниатюрни черни силуети на сребристо-яркия небесен фон. Поемат курс към слънцето. В небето се появяват мръсни петна. Жълто-оранжево-кафяви. С цвета на изпражнения. Черни. Слънцето позлатява очертанията им и те плават бавно към хоризонта като медузи. Петната се разпростират, сред старите разцъфват нови. На такава височина въздухът често е съвсем неподвижен. Друг път вятърът ги разпръсква за броени секунди. Вятър, машини, мръсен дим. Понякога слънце. Започне ли да вали дъжд, видимостта е нулева. Но духащият там горе вятър се устремява надолу и тогава чуваш всичко.

В продължение на месеци, предимно „впечатления“ и почти нищо друго повече. А не беше ли Валета само впечатление? По време на бомбардировките всичко цивилно и притежаващо душа се намираше под земята. Останалите бяха прекалено заети, че да „наблюдават“. Валета бе оставена на самотек, ако не броим наподобяващите Фаусто скитници, които в най-добрия случай изпитваха само мълчаливо сродство и в достатъчна степен приличаха на града, за да не изкривяват, чрез акта на възприятието, достоверността на „впечатленията“. Необитаемият град е различен, съвсем друг и няма абсолютно никаква прилика с това, което би видял „нормалният“ наблюдател, бродещ в не особено често настъпващата тъмнина. Отказът от достатъчно пълна самота е типично прегрешение на всички лишени от въображение или псевдоодухотворени същества. Натрапчивият им стремеж към групиране и патологичният им страх от самотата се разпростират отвъд прага на съня. Ето защо, когато свият зад ъгъла — както трябва да правим всички ние, както сме правили и правим, някои по-рядко, други често, — и се озоват на улицата… Ти знаеш, дете мое, коя улица имам предвид. Улицата на 20-тия век, в чийто далечен край или извивка, вярваме ние, ще се появи усещането за дом или безопасност. Ала никакви гаранции за това няма. Улица, в чийто погрешен край се оказваме, поради причини най-добре известни на инициаторите, отредили ни място там. Ако такива организатори изобщо съществуват. Но при всички случаи това е улица, която трябва да изминем.

Това е лакмусовият тест. Да населяваш или да не населяваш. За мелодрамата и слабостта са характерни дегенератите, злодеите, призраците и чудовищата. Единственото ужасно нещо свързано с тях, е ужасът на спящия от собствената изолация. Но пустинята или редицата фалшиви витрини, купчината шлак или ковачницата с непрекъснато горящ огън, всичко горепосочено плюс улицата и сънуващият, който представлява само една нищо не означаваща сянка в пейзажа, бездушна като останалите сенки и людското множество — ето това е кошмарът на 20-тия век.

Често, мила Паола, по време на бомбардировките оставахте сами, ти и Елена, ала това не бе поради коравосърдечие или неприязън. Не се дължеше и на обичайната младежка безотговорност. Младостта на Фаусто, Марат и Днубиетна, младостта на едно „поколение“ (в пряк и преносен смисъл) се бе изпарила в миг, заедно с падането на първата бомба на 8 юни 1940 година. Древните китайски изобретатели и техните приемници Шулце и Нобел[36] бяха създали превъзходен любовен еликсир, много по-мощен отколкото са предполагали. Само една доза бе достатъчна на „Поколението“, за да го направи невъзприемчиво към смъртта, глада и тежкия физически труд, да го имунизира против обичайните съблазни, откъсващи мъжа от съпруга и деца и от нуждата да се грижи за тях. „Поколението“ стана невъзприемчиво към всичко друго, с изключение на онова, което се случи с Фаусто един следобед през седмата от общо тринайсет бомбардировки. В момент на просветление по време на своята амнезия, Фаусто бе написал:

Колко прекрасно е затъмнението във Валета! Преди вечерното „ято“ да долети от север. Мракът изпълва улицата като лилаво мастило, лее се в канавките, течението му придърпва глезените. Градът сякаш е отишъл под водата — Атлантида под морето на нощта.

Само вечерта ли обгръща Валета в своя тъмен покров? Или това са човешките емоции, „духът на очакване“? Ала не надеждата за сънища, в които очакваме да се случи нещо безименно и неясно. Валета отлично знае на какво може да разчита. В затишието не се усеща нищо болезнено или тревожно. По-скоро бих казал, че в него долавям известно безразличие и невъзмутимост — това е тишината на скуката или на привичния ритуал. На съседната улица група артилеристи бързат към тяхната позиция. Но вулгарната им песен затихва. Продължава само един смутен глас, който скоро прекъсва по средата на думата.

Слава Богу, ти си в безопасност, Елена, в другия ни, подземен дом. Ти и детето. Ако престарият Сатурно Агтина и жена му са отишли да живеят постоянно в изоставения воден колектор, значи ще поемат грижите за Паола, докато ти ходиш на работа. Колко други семейства се грижеха досега за нея? Всичките наши деца имат само един баща, войната; и само една майка — Малта, нейните жени. Твърде неблагоприятна перспектива за Семейството и матриархата. Клановете и матриархатът са несъвместими с тази Общност, привнесена на Малта от войната.

Отивам си от теб, любима моя, не защото съм длъжен до го направя. Ние, мъжете, не сме племе на пирати или гяури, не и когато нашите галеони стават плячка на зловещите метални риби, чиято бърлога е немската подводница. Не съществува друг свят, освен острова. Тук, откъдето и да тръгнеш, най-много за един ден стигаш до морето. Невъзможно е да те напусна истински, Елена, изключено е.

Но в съня ми има два свята: на улицата и под нея. Единият е царството на смъртта, другият — на живота. А възможно ли е да съществува един поет, без да изследва другото царство, дори и само като някакво подобие на турист? Поетът засища своя глад със сънища. С какво друго би могъл да се храни той, ако не пристигат никакви конвои?

Горкият Фаусто. Впрочем, ето я „вулгарната песен“, която артилеристите изпълняваха по мелодията на марша „Полковник Боуги“[37]:

Хитлер

        Има само един ляв ташак,

Гьоринг

        Има два, но колкото дърдонки;

Химлер

        Горе-долу същия размер,

А Гьобелс

        Изобщо няма ташаци…

Което вероятно доказва, че на Малта мъжествеността не зависи от подвижността. Всички малтийци — както първи призна това Фаусто — бяха труженици, а не търсачи на приключения. Малта и нейните обитатели се възправяха като непоклатима скала сред реката Съдба, превърната от войната в огнен порой. Подбудите, заставящи ни да населяваме улицата на съня, ни карат също да приписваме на скалата човешки качества като „несломимост“, „целеустременост“, „упорство“ и т.н. Това е нещо повече от метафора, това е заблуждение. Но благодарение на това заблуждение Малта оцеля.

По този начин на Малта все по-често мъжествеността се определяше с качествата, характеризиращи камъка. За Фаусто това представляваше известна опасност. Поетът, обитаващ предимно света на метафорите, винаги съзнава много остро, че извън своето предназначение метафората не притежава абсолютно никаква ценност; тя е изразно средство, похват. Ето защо, ако за другите е допустимо да възприемат законите на физиката като неотменима догма и съответно Бог като човекообразно същество с брада, дълга множество светлинни години, и сандали с размерите на звездни мъглявини, то хората от типа на Фаусто са оставени насаме с необходимостта да живеят в една вселена от вещи в качеството си на такива и да прикриват това инстинктивно безсмислие с непретенциозни и благочестиви метафори, за да могат представителите на „практичната“ половина от човечеството да продължават да затъват в Голямата Лъжа, преизпълнени с увереността, че техните машини, жилища, улици и атмосферни условия притежават същите черти и споделят същите човешки подбуди и пристъпи на твърдоглаво упорство, които са характерни и за тях самите.

Поетите се занимават с това от векове. Това е единствената практическа функция, която те изпълняват в обществото: ако утре от нашия свят внезапно изчезнат всички поети, обществото не би могло да съществува по-дълго от краткотрайната жива памет и мъртвите книги с тяхната поезия.

Такава е „ролята“ на поета в нашия двайсети век. Да сътворява лъжи. Днубиетна писа:

Кажа ли истината

Няма да ми повярваш

Кажа ли: „никоя сродна душа

Не би сяла смърт от небето,

И няма зъл умисъл в това,

Че сме прогонени под земята“,

Ще ми се изсмееш в лицето,

Сякаш съм дръпнал връвта

и усмивка разкривява восъчните устни

на моята трагична маска —

За теб е усмивка.

А за мен остава истината

Спотаена зад верижната линия:

Траектория водеща към безразсъдството:

y = a/2 (ex/a + e–x/a).[38]

Веднъж привечер Фаусто срещна на улицата инженера-поет. Днубиетна бе пиян още от обед и понеже алкохолът вече изветряваше от главата му, той се връщаше на мястото, където бе гулял. Един безскрупулен спекулант, Тифкира, разполагаше със солиден запас от вино. Беше неделя и валеше. Времето бе отвратително, а бомбардировките не толкова чести. Двамата младежи се срещнаха край развалините на малка църква. Авиационна бомба бе разсякла изповедалнята на две, но Фаусто не можеше да определи коя половина е останала — тази на свещеника или енориашеската. Зад ниските дъждовни облаци като блестяща сива кръпка прозираше слънцето, десетократно по-голямо от обикновено, смъкнало се по средата на разстоянието до зенита. Почти достатъчно ярко, за да хвърля сенки. Но светлината му идваше иззад Днубиетна и лицето на инженера бе едва различимо. Той бе в изпоцапана с грес униформа в цвят каки и синьо работно кепе. Големи тежки дъждовни капки мокреха и двамата.

Днубиетна посочи с глава към църквата.

— Беше ли вече там, отче?

— Не съм бил на обедната служба. — Двамата не бяха се виждали цял месец, но нямаше нужда да се осведомяват взаимно за последните новости.

— Ела да се напием. Как са Елена и детето?

— Добре.

— Маратовата отново е бременна. Не ти ли липсва ергенският живот? — Вървяха по тясната и хлъзгава от дъжда калдъръмена уличка. От двете страни се редяха купчини отломки, оцелели стени и единични стъпала от веранди. По лъскавия паваж криволичеха мътни от каменната прах ручейчета. Още малко и слънцето щеше да се появи изцяло. Дъждът не спираше. — Или, може би защото се ожени преди войната, приравняваш ергенския живот към мира? — продължи Днубиетна.

— Думата „мир“ звучи някак особено и прекалено старинно — отвърна Фаусто.

Двамата заобикаляха и прескачаха разхвърляните отломки тухли и зидария.

О, Силвана [запя Днубиетна]

червената ти пола сърцето ми къса.

Върни се ти, върни.

Сърцето ми задръж за себе си, ако щеш,

Но парите непременно ми върни…

— Трябва да се ожениш — мрачно произнесе Фаусто. — Защото така не е честно.

— Поезията и инженерството нямат нищо общо със семейния живот.

— От месеци не сме спорили с теб — припомни Фаусто.

— Оттук — упъти го Днубиетна.

Спуснаха се надолу по стълбище, което водеше под някаква все още сравнително невредима сграда. Докато слизаха, около тях се надигаха облаци прах от мазилка. Завиха сирени. В стаята Тифкира спеше захлупен на една маса. В ъгъла две момичета апатично играеха на карти. Днубиетна мигновено изчезна зад тезгяха и след малко се появи с бутилка вино. На съседната улица падна бомба, таванските греди затрещяха и заскърцаха, разклати се окачената на синджир маслена лампа.

— Трябва да спя — отбеляза Фаусто. — Довечера съм на работа.

— Угризения на един полумъж под чехъл — изръмжа Днубиетна, наливайки вино. Момичетата надигнаха глави. — Това е от униформата — дискретно поясни Днубиетна, което прозвуча тъй абсурдно, че дори Фаусто бе принуден да се разсмее.

Скоро двамата се преместиха на масата на момичетата. Разговорът, ако действително имаше такъв, бе откъслечен, защото точно над тях на улицата бе разположена зенитна установка. Момичетата бяха професионалистки и няколко пъти опитаха да направят непристойни предложения на Фаусто и Днубиетна.

— Няма смисъл — поясни Днубиетна. — Никога досега не съм плащал за любов, а този тук е женен и свещеник отгоре на всичко.

Засмяха се трима. На Фаусто, вече леко пиян, съвсем не му бе весело.

— Това беше в далечното минало — полугласно отбеляза той.

— Свещеническото поприще е за цял живот — възрази Днубиетна. — Хайде, благослови виното. Освети го. Неделя е, а ти не си бил на обедната служба.

Над главите им отсечено и гръмко затрещя противовъздушната артилерия: два изстрела в секунда. Четиримата съсредоточено пиеха вино. Изгърмя поредната бомба.

— Хванаха ни във вилка[39]! — изкрещя Днубиетна, надвиквайки зенитките. Във Валета тази дума вече бе лишена от всякакво значение.

— Крадете ми от виното! — измуча пробудилият се търговец, политна към стената и заби чело в нея. После захвана систематично да чеше под фланелката косматия си гръб и корем. — Можехте да ме почерпите, все пак.

— Виното не е осветено. Отстъпникът Мистрал е виновен за това.

— Всъщност, аз сключих споразумение с Бога — започна Фаусто, сякаш желаеше да изглади някакво недоразумение. — Ако престана да му задавам въпроси, Той ще се направи на разсеян и ще забрави, че не съм отвърнал на призива Му. Нали разбираш, опитвам просто да оцелея.

Кога му бе хрумнало това? На коя улица, в кой момент от тези дълги месеци, изпълнени с впечатления? Вероятно го бе измислил току-що. Явно се бе напил. Толкова уморен бе, че само четири чаши се оказаха предостатъчни.

— Що за вяра е това, ако не ти разрешава да задаваш въпроси? — поинтересува се, напълно сериозно, едно от момичетата. — Отецът ни каза, че можем съвсем спокойно да го питаме за всичко.

Днубиетна погледна лицето на своя приятел и, след като не видя отговор там, обърна се и потупа момичето по рамото.

— Правилно. Така е по-весело, миличка. Пий си виното.

— Стой! — изкрещя Тифкира, който ги гледаше, облегнат на другата стена. — Ще ми похабите всичкото вино.

Зенитките над главите им отново затрещяха.

— Да го похабим ли! — прихна Днубиетна, заглушавайки шума отвън. — Ти ли ще ми говориш за похабяване, идиот такъв! — И войнствено тръгна да прекосява стаята. Фаусто положи глава на масата, за да отдъхне малко. Момичетата възобновиха играта на карти, използувайки гърба му за маса. Днубиетна награби Тифкира за раменете и подхвана многословно изобличение по негов адрес, отбелязвайки препинателните знаци с яростно разтърсване, което предизвикваше циклични подрусвания на угоеното туловище на спекуланта.

Отгоре прозвуча отбой. Скоро зад вратата се чу шум. Днубиетна я отвори и в стаята връхлетяха хората от артилерийския разчет, мръсни, уморени и търсещи вино. Фаусто се пробуди, скочи на крака, разпръсквайки около себе си дъжд от купи и пики, и отдаде чест.

— Да вървим навън, навън! — извика Днубиетна. Изоставил мечтите за грандиозен винен склад, Тифкира се свлече на пода, допълзя до стената и, вече облегнат в седнало положение, затвори очи. — Трябва да закараме Мистрал на работа.

— Проклинам те, презрений! — изкрещя Фаусто, отдаде наново чест и падна ничком.

С неудържим кикот, много олюляване и залитане, Днубиетна и едно от момичетата изправиха на крака Фаусто. Явно той бе решил да отведе Фаусто пешком до Та Кали (обикновено за тази цел хващаха на автостоп някой камион), където последният да изтрезнее. Щом излязоха на притъмняващата улица, сирените отново завиха. Войниците от зенитния разчет, с чаши в ръце, трополейки по стълбището изскочиха навън и се сблъскаха с тях. Ядосаният Днубиетна внезапно се измъкна изпод ръката на Фаусто и заби юмрук в корема на най-близкия до него артилерист. Започна бой. Над Голямото Пристанище вече падаха бомби. Експлозиите приближаваха бавно и неотвратимо, като тежките стъпки на приказен гигант-людоед. Фаусто лежеше на земята, без никакво желание да помогне на своя приятел, който бе подложен на яростна атака от числено превъзхождащите го сили на противника. В края на краищата артилеристите оставиха на мира Днубиетна и хукнаха към зенитната установка. Не много високо над тях, хванат от лъчите на прожекторите, иззад облаците изскочи един МЕ-109 и стремително полетя надолу. Последваха оранжевите пунктири на трасиращите куршуми. „Свалете го, кучият му син!“ изкрещя някой от зенитния разчет. Противовъздушните оръдия откриха огън. Фаусто наблюдаваше с вял интерес ставащото наоколо. Осветявани от експлозиите и отразените прожекторни лъчи, силуетите на артилеристите се появяваха за миг през неравномерни интервали и изчезваха във вечерната тъмнина. В моментното просветление настъпило след една експлозия, Фаусто зърна аления отблясък от виното на Тифкира в чаша поднесена към устните на подавача на снаряди — червеното бавно се стопи в мрака. Някъде над Пристанището зенитен снаряд настигна „Месершмита“, горивните му резервоари се възпламениха и разцъфнаха в огромно жълто цвете и той започна да пада бавно, като въздушен балон. Проточилият се след него черен шлейф от дим се провираше на талази сред лъчите на прожекторите, които за миг спряха в пресечната точка, преди да продължат по други дела.

Над него се появи изпитото лице на Днубиетна с вече подуващо се око. „Да вървим, да вървим“, заграчи той. Фаусто се изправи неохотно и двамата тръгнаха. В дневника не е записано как е преминало всичко, но стигнаха до Та Кали точно когато прозвуча отбой. Бяха вървели пешком километър и половина. Навярно всеки път, когато бомбените експлозии настъпвали твърде близо, двамата са скачали в някое укритие. В края на краищата ги бе взел един преминаващ камион.

„Това едва ли може да бъде наречено геройство — бе написал Фаусто. — И двамата бяхме пияни. Ала не можех да се избавя от мисълта, че в онази вечер ние сме били отдадени на провидението. Че Бог бе преустановил действието на законите на случайността, според които неизбежно би трябвало да загинем. Неизвестно по какви причини, улицата — това царство на смъртта — бе дружелюбно настроена онази вечер. Навярно защото бях спазил нашето споразумение и не благослових виното.“

Post hoc[40]. И само част от цялостните „взаимоотношения“. Ето какво имах предвид, споменавайки простодушието на Фаусто. Той не бе извършвал нищо по-сложно, като например да се отдалечи от Бога или да отхвърли Неговата църква. Да изгубиш своята вяра е времеемка, сложна и трудна работа. Никакви прозрения, никакви „моменти на истината“. В по-късните стадии са необходими дълбок размисъл и съсредоточеност, които в действителност представляват резултат от натрупването на незначителни премеждия: неудачи стоварващи се върху главите на праведните люде, примери за всеобща несправедливост, безответни молитви. Фаусто и неговото „Поколение“ просто не разполагаха с достатъчно време за такива безгрижни и повърхностни интелектуални фокуси. Бяха отвикнали от това, изгубили своето себеусещане, бяха се отдалечили от мирновременния университет и приближили към обсадения град повече, отколкото имаха готовността да признаят, тоест вече бяха повече малтийци, нежели англичани.

След като всичко друго в неговия живот бе отишло под земята и от известно време Фаусто се движеше по траектория, в която сирените представляваха само един от параметрите, той осъзна, че старите завети и споразумения с Бога също трябва да бъдат променени. С цел поддържане на някакви поне що-годе нормални служебни отношения с Бога прочее, Фаусто извършваше общо взето същото, което бе правил за дома, за препитанието, за укрепването на съпружеската любов — просто импровизираше, изнамираше различни начини за преодоляване, доколкото бе възможно, на трудностите. Обаче неговата английска половина все още бе на мястото си и продължаваше да води дневника.

Детето — става дума за теб — укрепваше, ставаше все по-енергично и подвижно. През ’42 година ти попадна в една буйна детска компания, чието главно забавление бе играта „Кралски ВВС“. В паузите между бомбардировките вие излизахте на улицата и, разперили ръце като аероплани, тичахте с викове и бръмчене, ту изчезвахте ту се появявахте отново сред разрушените стени, купищата отломки и бомбените кратери на нашия град. По-едрите и по-силни момчета естествено бяха „спитфайъри“. Останалите — непопулярните момчета, момичетата и малчуганите — възприемаха ролите на вражеските самолети. Ти, ако не се лъжа, обикновено биваше италиански дирижабъл. Най-жизнерадостното летящо момиче от канализационния участък, който заемахме ние тогава. Преследвана, тероризирана, непрекъснато замервана с камъни и пръчки, ти успяваше всеки път, с изискваната от твоята роля „италианска ловкост“, да избегнеш пленяването. Обаче, след като бе надхитрила своите противници, ти неизменно изпълняваше своя патриотичен дълг, тоест предаваше се. Но само когато биваше напълно готова за това.

Повечето време майка ти и Фаусто бяха далеч от теб: медицинска сестра и сапьор. Ти бе захвърлена някъде между двата полюса на нашето подземно общество: старците, за които почти нямаше разлика между внезапно нещастие и постепенна злочестина, и подобните на теб младежи, несъзнателно създаващи един отделен абстрактен свят, първообраз на вече остарелия свят, който Фаусто ІІІ щеше да наследи. Неутрализираха ли се тези две сили, оставяйки те на самотното възвишение между два свята? Успяваш ли все още да гледаш и в двете посоки, дете мое? Ако е така, значи всеки би завидял на твоето положение: ти продължаваш да бъдеш същото четиригодишно момиче-воин с надеждно укрито минало. Настоящият Фаусто може да гледа само назад към отделни периоди от своята биография. Никаква последователност. Никаква логика. „Историята — бе написал Днубиетна, — представлява стъпаловидна функция.“[41]

Не хранеше ли твърде големи надежди Фаусто: не беше ли общността имитация от край до край, предназначена да компенсира някакъв негов провал като баща и съпруг? Според мирновременните стандарти той напълно определено се бе провалил. Нормалният предвоенен сценарий би трябвало да включва бавно и постепенно култивиране на любов към Елена и Паола, докато преждевременно изстреляният в орбитата на брака и бащинството младеж се научи да поема върху своите плещи бремето, каквато е съдбата на всеки мъж в този свят на възрастните.

Но Обсадата създаваше по-различни тегоби и невъзможност да бъде определено кой свят е по-реален — детският или този на родителите. Колкото и да бяха мръсни, шумни и недодялани, малтийските деца изпълняваха определена поетична функция. Забавлението Кралски ВВС бе само една измислена от тях метафора, предназначена да забулва съществуващия свят. В чия полза? Възрастните ходеха на работа, старците не проявяваха абсолютно никаква заинтересованост, а самите деца живееха „изцяло“ в своята тайна. Навярно играеха поради липса на нещо по-добро: докато мускулите им укрепнат и мозъците им се развият до такава степен, че да могат да поемат част от работата сред руините, в които се превръщаше техния остров. Това бе изчакване: поезия във вакуум.

Паола, дете мое, дете на Елена, но преди всичко чедо на Малта, ти беше едно от тях. Тези дечурлига бяха наясно какво става около тях, знаеха, че бомбите убиват. Но какво представлява човекът, все пак? Той не е по-различен от обелиска, статуята или църквата. Само едно нещо е от значение: винаги печели бомбата. Тяхната представа за смъртта бе нечовешка. А по-удовлетворителни или, по-точно казано, по-приемливи ли бяха нашите зрели възприятия за смъртта, тъй безнадеждно преплетени с любовта, обществените ритуали и метафизиката? Разбира се, децата проявяваха повече здравомислие.

Те обикаляха из Валета по свои тайни маршрути, предимно подземни. Фаусто ІІ регистрира техния затворен свят, наложен върху контурите на един разрушен град: разпръснати из Шагрит Меуия[42] орляци дрипави малчугани, заети предимно с междуособни битки. Техните разузнавателни и храноснабдителни групи винаги бяха някъде наоколо, винаги в зрителното поле.

Изглежда настъпва промяна. Само една бомбардировка днес, рано сутринта. Снощи спахме в канализационния колектор, до Агтина и жена му. Скоро след отбоя, Паола, синът на Марат и още няколко деца отидоха да проучват района около пристанището. Дори времето като че ли даваше сигнал за пауза. Снощният дъжд бе отмил прахоляка от мазилка и цимент, изчистил листата на дърветата и предизвикал весел порой, който рукна в убежището, на десетина крачки от нашия импровизиран от прани дрехи матрак. Съответно ние използвахме възможността да се измием под струята на този извънредно добронамерен ручей, след което преминахме в резиденцията на госпожа Агтина, където похапнахме до насита от вкусната овесена каша, току-що приготвена от тази добра жена сякаш именно за такъв непредвиден случай. Каква преизобилна благодат и възвишеност ни споходиха за първи път от началото на Обсадата! Горе, слънцето сияеше с пълния си блясък. Решихме да излезем навън. Още на стълбата Елена ме хвана за ръката и, когато се оказахме на улицата, повече не я пусна. Тръгнахме да се разхождаме. Лицето й, освежено от съня, изглеждаше тъй чисто на слънцето. Старото малтийско слънце и младото лице на Елена. Сякаш я виждах за първи път или, станали отново деца, ние неусетно бяхме навлезли в същата портокалова горичка и попаднали сред благоуханието на азалеите. Тя забърбори на малтийски, имитирайки говора на малко момиче: колко храбри изглеждали войниците и моряците („Искаш да кажеш колко трезви“, поясних аз: тя се засмя престорено сърдито); колко забавна била тоалетната чиния в горната дясна стая на английския клуб, чиято странична стена бе отнесена от взрив. Чувствайки се достатъчно млад, моя милост бе преизпълнена с възмущение и политически гняв при вида на тази тоалетна чиния. „Колко възхитителна е военновременната демокрация! — афектирано подхванах аз. — Преди англичаните не ни допускаха в техните разкошни клубове. Общуването между англичани и малтийци бе толкова изкуствено, истински фарс! Pro bono[43] ли? Ха-ха! Нека аборигените си знаят мястото. А сега дори тази светая светих, най-неприкосновеното помещение на храма, зее открито за погледите на всички.“ Така ние вдигахме шум и едва ли не се забавлявахме на огряната от слънцето улица, където дъждът бе донесъл някакво подобие на пролет. В такива дни Валета възвръщаше своята пасторална младост. Сякаш лозите внезапно щяха да разцъфнат покрай морските бастиони, а от избледнелите рани по „Кингсуей“ щяха да покарат маслинови и нарови дръвчета. Пристанището блестеше: ние заговаряхме минувачите, размахвахме приветливо ръце, усмихвахме се, косата на Елена улавяше и задържаше слънцето в гъстата си мрежа, по бузите й танцуваха слънчеви петънца.

Как се озовахме в тази градина или парк, нямам представа. Цялата сутрин бродихме по брега. Рибарските лодки бяха излезли в морето. Няколко жени клюкарстваха сред водорасли и отломки от жълт бастион, останали на брега след бомбардировките, кърпеха мрежите, оглеждаха морето, подвикваха на децата. Тези дни децата щъкаха навсякъде из Валета, люлееха се по клоните на дърветата, скачаха в морето от разрушените вълноломи, чувахме ги, но не ги виждахме в изтърбушените от бомбите къщи. Те пееха: тананикаха, подвикваха закачки или крещяха пронизително. Не бяха ли това всъщност нашите гласове, затворени от дълги години във всеки дом и едва сега изтръгнали се на свобода, за да всяват смущение у нас?

Открихме едно кафене, където имаше вино, донесено от последния конвой, високо ценена реколта! Вино и едно нещастно пиле — чувахме как стопанинът го коли в съседната стая. Седяхме, пиехме вино, гледахме пристанището. Барометърът показваше „ясно време“. Птиците отлитаха в средиземноморската далечина. Може би те притежаваха шесто чувство и за немците. Разбърканата от вятъра коса падаше върху очите й. За първи път от година можехме да си поприказваме. Преди ’39-та година й бях дал няколко урока по разговорен английски. Днес тя искаше да ги продължим: кой знае, рече Елена, кога ще имаме друга такава възможност? Сериозно дете. Колко много я обичах.

В ранния следобед стопанинът дойде да седне при нас; едната му ръка все още изцапана с кръв и няколко перушинки залепнали за нея.

— Поласкана съм от запознанството с вас — приветства го на английски сияещата Елена.

— Англичани — изкиска се старецът. — Разбрах го, още когато ви видях. Английски туристи.

Това стана наша обща шега. Докато палавата Елена ме докосваше под масата, стопанинът продължаваше със своите глупашки разсъждения за англичаните. Вятърът от пристанището носеше прохлада, а морето, което неизвестно защо помнех само като жълто-зелено или кафеникаво, сега беше синьо — карнавално синьо и нашарено с белите зайчета на вълничките. Весело пристанище.

Иззад ъгъла притичаха пет-шест деца: момчетата по тениски, със загорели от слънцето ръце, подир тях две момиченца в дълги широки роклички, но сред тях го нямаше нашето. Те профучаха край нас, без да ни забелязват, и продължиха тичешком надолу към пристанището. Отнякъде се появи облак, плътно на вид кълбо бе увиснало неподвижно сред невидимите слънчеви лъчи. Слънцето се движеше право към него. Най-после излязохме с Елена и тръгнахме по улицата. Скоро от алеята на двайсетина метра напред изскочиха още няколко деца, пресякоха под ъгъл улицата и едно след друго изчезнаха в мазето на нещо, което някога е било къща. Светлината стигаше до нас насечена от стени, рамки на прозорци, тавански греди: скелети на къщи. Нашата улица бе осеяна с хиляди дупки и наподобяваше къдравата водна повърхност около пристанището, заливана от безмилостно жаркото обедно слънце. Вървяхме унесени, с вяло препъване от време на време, използувайки се взаимно като опори, за да не паднем.

Предобедът бе отдаден на морето, а следобедът на града. Бедният порутен град. Килнат към залива Марсамушето; каменните основи — без покриви, без стени, без прозорци — изобщо не можеха да се скрият от слънцето, отхвърлящо техните сенки към морето и нагоре по склоновете на хълма. Децата сякаш ни следваха по петите. Чувахме ги зад разрушените стени, или само шумоленето на босите им крака и ветреца в проходите след техния лудешки бяг. От време на време те подканваха някого от съседната улица. Името неясно, защото вятърът от пристанището го заглушаваше. Слънцето бавно пълзеше надолу, доближаваше още повече застаналия на пътя му облак.

Твоето име ли викаха, Фаусто? Или Елена? Сред тях ли бе нашето момиче или тичаше самостоятелно по нечии следи? Ние вървяхме безцелно из мрежата на улиците, по следите на собствените ни крачки, замаяни, в ритъма на фуга от безпаметност — фуга на любовта или спомена или някакво отвлечено, винаги настъпващо постфактум чувство, което онзи следобед нямаше нищо общо със свойствата на светлината или с натиска на петте пръста върху ръката ми, пробуждащ моите пет сетива, а и не само тях…

„Печален“ е глупава дума. Светлината не е печална или поне не би трябвало да бъде такава. Обхванати от страха да погледнем назад към нашите сенки, — да не би те да се откъснат от нас и приплъзнат в канавката или да потънат в някоя земна пукнатина, — ние обикаляхме из Валета в късния следобед, сякаш търсехме нещо определено.

Най-сетне, привечер, стигнахме до малък парк в самото сърце на града. В единия му край поскърцваше от вятъра стар павилион за оркестър, чийто покрив се държеше по някакво чудо на двоица вертикални подпори. Цялата конструкция бе огъната и провиснала, а наредените по продължение на корниза гнезда бяха изоставени, с изключение на едно — оттам, вторачена Бог знае накъде, стърчеше главата на птица, която нашето приближаване изобщо не обезпокои. Тя изглеждаше като препарирана.

Чак там се пробудихме, там децата започнаха да ни обкръжават. Нима тази игра на котка и мишка бе продължила целия ден? Заедно с живите птици ли бе отлетяла цялата останала музика или едва сега щеше да прозвучи началото на валса, който току-що бяхме сънували? Ние стояхме сред треските и стърготините от едно нещастно отрязано дърво. Срещу павилиона ни очакваха храстите азалея, но вятърът духаше в обратна посока — от бъдещето — и отнасяше всичкия аромат назад към неговото минало. Надвисналите отгоре високи палми с притворна загриженост хвърляха лентовидни сенки.

Захладня. После слънцето се срещна със своя облак, и други, изобщо незабелязани от нас досега облаци като че ли полетяха радиално от всички страни към слънцето-облак. Сякаш днес ветровете духаха едновременно от всичките трийсет и два румба на компаса, за да се съберат в центъра, да предизвикат там гигантски смерч и той да изхвърли нагоре като жертвоприношение огненото валмо, което да запали подпорите на Рая. Лентовидните сенки изчезнаха, светлина и сянка се сляха в необхватно отровнозелено пространство. Огненото кълбо продължаваше да пълзи надолу по склона на хълма. Листата на всички дървета започнаха да се търкат едно в друго, като краката на скакалци. Почти музика.

Елена потрепери, за миг притисна тяло в моето, после внезапно се отпусна на мръсната трева. Аз приседнах до нея. Сигурно сме изглеждали странна двойка: главите свити между раменете заради вятъра, лицата безмълвно обърнати към павилиона, сякаш очаквахме началото на някакво представление. С периферното си зрение виждахме деца сред дърветата. Бели проблясъци, които биха могли да бъдат лица или просто обратни страни на листа, сигнализиращи скорошно настъпване на буря. Небето заоблачаваше: зелената светлина се сгъстяваше и потопяваше все по-дълбоко и по-безвъзвратно остров Малта и острова на Фаусто и Елена в прохладата на неговите сънища.

О, Боже, значи трябваше отново да минем през същото глупаво положение: стремителното и напълно изненадващо за нас падане на барометъра; вероломството на съновиденията, изпращащи неочаквани ударни групи отвъд привидно нерушимата граница; ужасът при внезапната поява на неизвестно нам стъпало в мрака, там, където сме очаквали напълно равна улица. Този следобед ние действително проследявахме носталгичните пътеки. Къде ни отведоха те?

В парк, който никога повече нямаше да намерим.

Изглежда единствено Валета бе в състояние да запълни вътрешната празнота у нас. Камъкът и металът не засищат. Седяхме с гладни очи и се вслушвахме в неспокойните листа. С какво бихме могли да се нахраним? Само един с друг.

— Студено ми е. — Каза го на малтийски и не се придвижи по-близо.

Днес повече и дума не можеше да става за английски език. Исках да попитам: „Елена, какво чакаме, да се развали времето или мъртвите сгради да ни заговорят?“

— Какво се е случило? — поинтересувах се аз.

Тя поклати глава. Взорът й блуждаеше някъде между земята и скърцащия павилион.

Колкото по-дълго разглеждах лицето й — непокорна тъмна коса, бездънни очи, лунички сливащи се с вездесъщото зелено на следобеда — толкова по-силна тревога ме обхващаше. Исках да протестирам, но нямаше пред кого. Може би исках да заплача, но нямах сълзи. Нали оставихме соленото море на чайките и рибарските лодки, а не го обхванахме у нас, както бяхме вместили града.

Живееха ли в нея същите спомени за азалеи, изпитваше ли тя усещането, че този град е някаква пародия, вечно неизпълнено обещание? Имаше ли нещо общо между нас двамата? Колкото по-дълбоко затъвахме в сумрака, толкова по-неясен бе за мен отговорът на този въпрос. Действително обичах тази жена — както твърдях, — с всичко в мен, способно да облекчи, усили и запази която и да е любов. Но тук любовта бе оградена от сгъстяваща се тъмнина и аз я отдавах, без да осъзнавам колко губя и колко ще ми бъде възвърнато някога. Виждаше ли тя същия павилион, чуваше ли същите деца от различните краища на парка, беше ли тук, или както Паола — Боже мили, дори не наше дете, а на Валета — тя е някъде далеч, сама, трепереща като сянка, на някоя улица, където светлината е прекалено ярка, хоризонтът твърде рязко очертан, за да бъде нещо друго освен улица, възникнала от носталгия по миналото, по Малта, такава каквато беше, но каквато никога повече няма да бъде!

Палмовите листа се триеха и изтъняваха до нишки, вплетени в зелената материя на светлината; клоните на дърветата поскърцваха, сухите и твърди като гьон листа на рожковите подскачаха и трепереха. Сякаш нещо нарастваше и се активизираше зад дърветата, нещо се подготвяше в небето. Потрепванията и вибрациите се усилваха около нас, ставаха все по-тревожни и дори заглушаваха глъчката на децата или техните призраци. Страх ни бе да извърнем очи настрани и затова можехме само да гледаме невиждащи към павилиона, макар че един Бог знаеше какво може да се появи там.

Ноктите й, изпочупени при погребенията на трупове, се вкопчваха в оголената ми китка, малко по-ниско от навития ръкав на ризата. Натискът и болката нарастваха, главите ни се накланяха бавно, като главите на кукли, допиращи очи. Зениците й бяха силно разширени в полумрака и замъглени. Опитах да гледам само в склерите на очите й — тъй както гледаме полета на страница — стараейки се да избягвам онова, което бе написано с черното на ирисите. Само нощта ли „нарастваше“ навън? Нещо подобно на нощ бе проникнало тук, очертано и сгъстено в очите, които тази сутрин бяха отразявали вълнички, слънце и действителни деца.

В отговор ноктите ми се впиха в Елена и ние се сдвоихме, симетрично и споделяйки болката, може бе единственото общо нещо в нас двамата. Лицето й започна да се разкривява, отчасти от усилието, необходимо, за да ми причини болка, и отчасти за да понесе болката, която аз й причинявах. Болката нарастваше, палмите и рожковите побесняха, ирисите на Елена се извъртяха към небето.

— Missierna li-inti fis-smewwiet, jitqaddes ismek…[44] — Тя се молеше. Уединена в себе си. Елена бе достигнала някакъв предел и сега отстъпваше, връщаше се назад към това, в което бе най-уверена. Бомбардировките, смъртта на майка й, ежедневните манипулации с трупове не бяха успели да я сломят. За целта бе оказало достатъчно съчетанието от парк, детска обсада, развълнувани дървета и настъпваща нощ.

— Елена.

Погледът й се върна при мен.

— Обичам те, — пристъпвайки по тревата, — обичам те, Фаусто.

Болка, носталгия и желание се смесваха в очите й: поне така изглеждаше. Но можех ли да бъда сигурен, със същата утешителна определеност, с която знам, че слънцето изстива, руините на Хагияр Ким постепенно се превръщат в прах, както и ние самите, както и моята малка „хилман минкс“[45], оставена още през 1939 година поради напреднала възраст в гараж и сега разпадаща се тихо под тонове отпадъци. Как бих могъл да правя изводи? Единственото оправдание с едва доловими зачатъци на правдоподобност, и то по аналогия, бе, че нервите й, които реагираха на убожданията от ноктите ми, бяха същите като моите, че нейната болка беше и моя и в по-широк смисъл болка на неспокойно потрепващите около нас листа.

Поглеждайки край нейните очи аз видях, че всичките листа са побелели. Те бяха обърнали светлите си страни навън, а облаците в края на краищата се оказаха буреносни.

— Децата — чух я да казва. — Изгубихме ги.

Изгубихме ли ги? Или те нас?

— О — въздъхна Елена — виж! — Тя пусна ръката ми, аз също я пуснах и, изправяйки се на крака, ние загледахме небето, изпълнено наполовина с чайки: на целия остров само те бяха осветени от слънцето. Събрани в огромно ято, поради буря някъде в открито море, те прииждаха ужасяващо безмълвни, плавно се издигаха и спускаха, нагоре-надолу и неотклонно към земята, хиляди огнени капки.

Не се случи нищо. Не знам бяха ли действителни или не децата, полуделите листа и метеорологията на сънищата — на Малта през този сезон обикновено няма прозрения, нито моменти на истината. Бяхме използвали нашите безжизнени и безчувствени нокти само за да притискаме жива плът, да изтръгваме и рушим, а не да изследваме потайните кътчета на душите си.

Ще огранича неизбежния коментар до следната забележка. Обърни внимание на необичайно широкото използване на характерни общочовешки качества по отношение на неодушевени предмети. Описанието на целия този „ден“ — ако това е бил един ден, а не проекция на някакво значително по-дълго продължаващо настроение, — звучи като опит да бъде възродено човешкото в образа на механичното, да бъде възкресено здравото в лицето на упадъчното.

Откъсът е важен не вследствие на това явно противоречие, а поради споменаването на децата, които бяха напълно реални, независимо от изпълняваната от тях функция в иконологията на Фаусто. Те изглежда бяха единствените, които осъзнаваха, че в крайна сметка историята не беше спряла. Че военни части се предислоцираха и на острова долитаха „спитфайъри“, че конвои стояха на котва край Сент-Елмо. Ще уточня, че става дума за 1943 година и бе настъпил „преломният момент“, когато базираните на острова бомбардировачи бяха започнали да нанасят ответни удари по Италия и борбата с противниковите подводници в Средиземно море бе станала дотолкова ефективна, че ние можехме вече да си представяме нещо повече от „три храненета занапред“, формулирани някога от доктор Джонсън[46]. Но дотогава — след като децата се бяха посъвзели от началната уплаха, — ние, „възрастните“, ги гледахме с някаква суеверна подозрителност, сякаш те бяха ангели-регистратори, които вписваха в хрониките живи, мъртви и симуланти, отбелязваха как е бил облечен губернаторът Доби[47], кои църкви са били разрушени, какъв е легловият капацитет на болниците.

Те знаеха също и за Лошия Пастор. За всички деца е характерно определено предразположение към манихейството[48]. На Малта елементарният дуализъм приемаше наистина странни форми, благодарение на съчетанието между обсадата, римокатолическото възпитание и неосъзнатото отъждествяване на собствената майка с Богородица. Децата слушаха проповеди за някакво абстрактно противоборство между доброто и злото, но въздушните двубои се разиграваха тъй високо в небето, че им изглеждаха нереални. В своите игри те приземяваха „месершмити“ и „спитфайъри“ ала, както вече отбелязах, това беше само проста метафора. Немците, разбира се, олицетворяваха абсолютното зло, а съюзниците — абсолютното добро. И не само за децата. Но ако опитаме да изобразим графично тяхното възприятие за борбата, то няма да представлява два устремени един срещу друг еднакво големи вектори, чиито стрелки образуват X-са на неизвестната величина. По-скоро това ще бъде една неизмерима точка, — доброто, — обкръжена от неопределен брой насочени навътре към нея радиални стрелки, а именно вектори на злото. Тоест, доброто е обкръжено отвсякъде от злото. Богородица е изложена на поругание. Защищаваща се крилата Богомайка. Пасивно женско начало. Малта в обсада.

Колело. Тази диаграма олицетворява колелото на Съдбата[49]. Колкото и да се върти то, изначалното подреждане остава неизменно. Стробоскопичните ефекти биха могли да коригират видимия на пръв поглед брой на спиците; посоката също може да бъде променена; но главината продължава да държи на място спиците и определението за нея остава същото — средоточие на спиците. Старата идея за историческите цикли се отнася само за околището, към което равнопоставено са прикрепени роби и господари. Това колело на Съдбата се върти във вертикална плоскост: подир възхода следва падение. Но детското колело е разположено хоризонтално и за околище му служи морския хоризонт — ето каква сетивна и „онагледяваща“ раса сме ние, малтийците.

При такова положение на нещата, за децата отпадаше необходимостта да сравняват Лошия Пастор с губернатора Доби, с архиепископ Гонзи[50] или с отец Аваланш. Лошият Пастор бе вездесъщ като нощта и, за да продължават своите наблюдения, децата трябваше да бъдат поне толкова подвижни, колкото и него. Това не бе някакво организирано начинание. Ангелите-регистратори не записваха абсолютно нищо. По-скоро би могло да бъде определено като „колективна възприемчивост“. Те просто наблюдаваха пасивно. Виждахме ги при залез-слънце — изправени като часовои на върха на купчина отломки, надничащи иззад ъглите, клекнали по стълбищата, или прегърнати през раменете по двойки да прекосяват тичешком някое празно място, очевидно без определена посока. Ала винаги наоколо в пределите на зрителното им поле се мяркаше едно черно расо или сянка по-тъмна от останалите.

Какво определяше мястото на този пастор в зоната, наречена Отвън, какво правеше от него радиус и го приравняваше с коженокрилия Луцифер, Хитлер, Мусолини? Според мен, само отчасти това, което ни кара да подозираме наличието на вълчи манталитет в кучето, а в съюзника да виждаме предател. Тези деца не бяха особено склонни да приемат желаното за действително. Свещениците трябваше да бъдат почитани като майките: но вижте Италия, вижте небето. Предателство и лицемерие има навсякъде. Защо да не съществуват те дори между свещенослужителите? В близкото минало небето бе нашият най-верен и надежден приятел: ефир или плазма за слънцето. Сега правителството опитва да експлоатира слънцето с цел развитие на туризма, но преди, по времето на Фаусто І, то беше зоркото Божие око, а небето — неговият ясен лик. От 3-ти септември 1939 година насам по лика бяха избили циреи, белези и чумни петна: „месершмити“. Божието лице бе заболяло, очите бяха почнали да блуждаят, да се затварят (да намигат, както обяви войнстващият атеист Днубиетна). Но предаността на хората е дотолкова непоколебима и силата на Църквата е тъй надеждна, че измяната не се тълкуваше като Божие предателство, а по-скоро като своего рода небесно отстъпничество — шарлатания на кожата, която бе в състояние да приютява всякакви бацили и микроби и по този начин да се обърне против своя божествен стопанин.

Децата, в качеството си на поети във вакуум, — притежаващи афинитет към и дарба за метафорите, — без никакви усилия можеха да предават подобни инфекции на когото и да е от Божиите представители, свещениците. Обаче това не касаеше всички духовници, а само един определен, без своя енория, чужденец (Слиема е почти като друга страна), но вече притежаващ достатъчно лоша репутация, за да се превърне в подходящ обект на техния скептицизъм.

Слуховете за него бяха объркани и противоречиви. Фаусто дочуваше, от децата или от отец Аваланш, че Лошият Пастор „наставлявал по пътя към истината на бреговете на Марсамушето“ или „агитирал из Шагриет Мюуия“. Името му бе окръжено от зловеща неопределеност. Елена не проявяваше безпокойство: в онзи ден тя бе срещнала злото на улицата, ала не разумяваше това, не се тревожеше, че Паола може да попадне под неблагоприятно влияние, макар да бе известно, че Лошият Пастор събира около себе си на улицата групички деца и настойчиво им проповядва. Съдейки по онова, което можеше да бъде извлечено от съобщаваните от децата откъслечни детайли, той (Лошият Пастор) не изграждаше някаква последователна философия. Наставляваше момичетата да се подстригват за монахини, да избягват чувствените крайности — удоволствието от съвкуплението, родилните болки. Съветваше момчетата да търсят образец за подражание и да черпят сили от скалите на техния остров. Наподобявайки по някакъв странен начин „Поколението от ’37“, в своите напътствия той се връщаше често към скалата, проповядвайки, че цел на мъжкото съществувание е достигането на кристално състояние, т.е. прекрасен и бездушен камък.

— Без душа ли е Господ-Бог? — размишляваше гласно отец Аваланш. — Възможно ли е да няма душа, след като Той Самият е сътворил душите? Значи, за да станем по образ и подобие Богу, ние трябва да позволим на душите си да изсъхнат напълно, да изфирясат? Да търсим минералната симетрия, защото именно тя олицетворява вечния живот: безсмъртието на скалата. Правдоподобно. Ала това е отстъпничество, ерес.

На децата, разбира се, такива приказки изобщо не им минаваха. Те бяха напълно наясно, че ако всички момичета станат монахини, малтийците ще изчезнат като народ, знаеха също, че макар и твърде привлекателна като обект за съзерцание, скалата не може да работи, не се труди и следователно е неугодна Богу, който поначало е благоразположен към човешкия труд. Ето защо, слушайки безучастно Лошия Пастор, те го оставяха да говори, следваха го по петите като сенки и бдително държаха под око всички негови действия. Наблюдението, под различни форми, продължи три години. С явното отслабване на Обсадата, — водещо началото си вероятно от деня на онази паметна разходка на Фаусто и Елена, — следенето просто се интензифицира, тъй като им оставаше повече време за това.

Усилиха се, започвайки, предполагам още в същия следобед, и търканията между Фаусто и Елена, много наподобяващи безспирното изтощително триене на листата тогава в парка. За съжаление, дребнавите спорове обикновено биваха подхващани заради теб, Паола. Сякаш двамата съпрузи преоткриваха поотделно родителските задължения. Понеже разполагаше с повече време, младото семейство се зае, с твърде закъснял интерес, да обсипва детето с морални наставления, родителска любов и утешение в минути на страх. Двамата действаха твърде неумело в това начинание и усилията им всеки път неизбежно се отклоняваха от детето, към тях самите. В такива моменти детето обикновено тихичко се измъкваше навън и отиваше да преследва Лошия Пастор.

Докато една вечер Елена не доразказа на Фаусто какво бе станало на срещата й с Лошия Пастор. Спорът, като такъв, не е записан подробно. Само:

Думите ни звучаха все по-раздразнено, по-високо, по-озлобено и накрая тя закрещя:

— Детето ли! Трябваше да направя както ме поучаваше той… — После, осъзнала смисъла на казаното, замлъкна, отдръпна се, но аз я задържах.

— Какво те е посъветвал? — разтърсвах я, докато тя не заговори. Мисля, че още малко и щях да я убия.

— Лошият Пастор… настояваше да се отърва от детето — отвърна тя най-после. — Каза ми, че знаел как. Сигурно така и щях да постъпя, но срещнах отец Аваланш. Случайно.

Започвайки тогава своята молитва в парка, впоследствие тя очевидно бе позволила на старите й привички отново да вземат връх. Случайно.

Изобщо не бих разказал това, ако ти бе възпитавана в някаква илюзия, че си „желана“. Но тъй като бе оставена твърде отрано на произвола на обществения подземен свят, ти никога не си се замисляла по въпросите за желание и притежание. Поне тъй предполагам, не без основание според мен.

На другия ден след откровението на Елена, немската авиация ни бомбардира тринайсет пъти. Елена бе убита рано сутринта. Линейката, в която тя се возела, несъмнено е била улучена от пряко попадение.

Вестта за това ме застигна на Та Кали следобед, по време на едно от затишията. Забравил съм лицето на вестителя. В паметта ми е останало само как забих лопатата в купчина пръст и си тръгнах. А после — нищо, празнота.

Следващото, което помня бе, че се намирах на улицата, в част на града, която не можех да разпозная. Чух сирените на отбоя, значи съм вървял по време на бомбардировката. Стоях на върха на камара отломки. До мен стигнаха викове: настървени крясъци. Деца. Трупаха се на стотина метра по-надолу сред руините, обкръжаваха останките от нещо, в което разпознах мазето на някогашна къща. Обхванат от любопитство се спуснах подир тях. Неизвестно защо се чувствах като шпионин. Заобиколих руините и по един невисок насип се изкачих до покрива. В него имаше дупки, през които можех да погледна. Вътре децата бяха обградили една фигура в черно. Лошият Пастор. Затиснат от паднала греда. Лицето — поне това от него, което се виждаше — безучастно.

— Мъртъв ли е? — попита едно от децата. Останалите вече ровеха из черните парцали.

— Кажи нещо, отче — викаха те, подигравателно. — За какво ще бъде днешната проповед?

— Каква смешна шапка! — изкиска се някакво момиченце. Протегна ръце и смъкна шапката от главата му. Отдели се дълъг кичур бяла коса и падна в праха от мазилка. Побелял от праха лъч светлина прониза стаята.

— Това е жена — отбеляза момиченцето.

— Жените не могат да бъдат свещеници — пренебрежително възрази едно момче. Вгледа се предпазливо в косата, измъкна от нея гребен от слонова кост и го предаде на момиченцето, което му отвърна с усмивка. Останалите момичета го наобиколиха, да зърнат трофея.

— Косата не е истинска — обяви момчето. — Вижте. — И свали от главата на пастора дълга бяла перука.

— Това е Иисус! — възкликна едно високо момче. Върху голия череп бе татуирано двуцветно разпятие. Само първата от множеството изненади.

Две деца бяха клекнали до краката на жертвата и развързваха обувките. По онова време в Малта обувките бяха горещо желана плячка.

— Моля ви! — внезапно прошепна пасторът.

— Той е жив.

— Не той, а тя е жива, глупчо.

— За какво ни молиш, отче?

— Тя е сестра. Разрешено ли е на сестрите да се обличат като свещеници, сестро?

— Моля ви, отместете гредата — изстена сестрата-пастор.

— Гледайте, гледайте! — раздадоха се възгласи около краката на жената.

Децата вдигнаха едната от черните обувки. Тя беше с много дебела платформа и според мен невъзможна за носене. Отвътре представляваше точен отпечатък на дамски чехъл с висок ток. Сега видях подаващия се изпод черното расо матово златист чехъл. Момичета с възбуден шепот се възхищаваха от красивите чехли. Едно от тях започна да разкопчава катарамите.

— Ако не можете да отместите гредата, моля ви, извикайте някой да ви помогне — прошепна жената (вероятно с панически нотки в гласа).

— Ах! — прозвуча от другата страна.

Повдигнатият от децата чехъл се отдели заедно със стъпалото — изкуствено стъпало, протеза. Двете се извадиха лесно, с гладко приплъзване, като единен сегмент от някакъв механизъм.

— Тя се разглобява.

Жената, струва ми се, не забелязваше това. Навярно бе престанала да усеща каквото и да е било. Но когато децата поднесоха стъпалото към нейното лице, за да й го покажат, видях две сълзи да нарастват и се стичат от външните ъгълчета на очите й. Тя оставаше спокойна, докато децата снемаха расото и ризата, златните копчета за ръкавели във формата на животински нокти, плътно прилепналите към кожата й черни панталони. Едно от момчетата имаше краден щик на десантчик. Целият в ръждиви петна. Наложи се да го използват два пъти, за да свалят панталоните от нея.

Голото тяло изглеждаше удивително младо. Кожата бе гладка, чиста и здрава. Неизвестно защо бяхме възприемали Лошия Пастор като значително по-възрастен. В пъпната й вдлъбнатина проблясваше сапфир. Момчето с щика опита да изчопли камъка — не излизаше. Без да се замисля то заби върха на щика и няколко минути го въртя насам-натам, докато извади сапфира. Във вдлъбнатината започна да се събира кръв.

Останалите деца наклякаха около главата й. Едно разтвори устата й, друго извади от там комплект изкуствени челюсти. Тя изобщо не се съпротивляваше: само затвори очи и чакаше.

Обаче не я оставиха дълго със затворени очи. Децата издърпаха един клепач и откриха изкуствено око с ирис във формата на часовник. Извадиха и него.

Запитах се дали разглобяването на Лошия Пастор няма да продължи безкрайно дълго, чак до вечерта. Сигурно ръцете и гърдите можеха да бъдат отделени; епидермисът на краката да бъде свален, за да разкрие сребърната дантела на някаква заплетена подкожна конструкция. Може би торсът криеше други чудеса: черва от гладка пъстра коприна, бели дробове във формата на лъскави въздушни балони, сърце в стил рококо. Но в този момент сирените завиха. Децата се разпръснаха, отнасяйки нововопридобитите съкровища, а щиковата рана в корема вършеше своята работа. Аз лежах ничком под враждебното небе и от време на време поглеждах по-продължително надолу към това, което бе останало след децата: страдащ Христос, силно скъсен в перспектива откъм голия череп поради острия ъгъл от моята наблюдателна точка, вторачени в мен едно око и една празна очна кухина; тъмна дупка вместо уста, чуканчета на края на краката. И черният колан на талията й, образуван от изтеклата кръв от двете страни на пъпа.

Слязох долу в мазето и коленичих до нея.

— Жива ли сте?

При първите бомбени експлозии тя застена.

— Ще се моля на Бога за вас. — В разрушената изба проникваше вечерта.

Тя заплака. Без сълзи, леко гъгниво. Това бе чудновата върволица от протяжни вопли, идващи някъде дълбоко от устната кухина. Плака докато траеше бомбардировката.

Извърших над тялото й обреда на последното свято причастие, доколкото го помнех. Не можех да чуя нейната изповед, защото тя нямаше зъби и сигурно вече не бе в състояние да владее речта си. Но воплите й звучаха тъй нечовешки или дори неживотински, че можеха да бъдат взети за стенания на вятъра духащ през изсъхнала тръстика. В тях долових истинска ненавист към всички сторени от самата нея грехове, вероятно безчетни; дълбоко разкаяние за това, че с прегрешенията си е причинила страдания на Бога; опасение и тревога да не загуби Бога, многократно надвишаващи по сила страха от смъртта. Краткотрайни припламвания в небето над Валета и взривове на запалителни бомби около пристанището периодически осветяваха тъмната изба. Често гласовете ни потъваха сред грохота на експлозиите или трясъците на зенитната артилерия.

Измежду тези звуци, непрестанно излизащи от клетата жена, аз не чух единствено онова, което исках да чуя. Много съм размишлявал за това, Паола, наистина много. От него ден насам често отправям към себе си упреци, хилядократно превъзхождащи по суровост всякакви твои съмнения. Навярно ще кажеш, че извършвайки обреда на последното причастие, който може да бъде изпълнен само от свещеник, аз съм забравил или пренебрегнал споразумението с Бога. Че след загубата на Елена съм „деградирал“ до свещеничеството, което бих приел, ако не бях се оженил за нея.

Тогава съзнавах единствено, че едно умиращо човешко същество трябва да бъде подготвено за смъртта. Не разполагах с елей да миропомажа осакатените й сетивни органи и се възползвах от нейната кръв, топвах от пъпната вдлъбнатина като от потир. Устните й бяха студени. Въпреки че по време на обсадата съм виждал и пренасял много трупове, и до днес не мога да се примиря и свикна с този студ. Често, когато заспивам, облакътен на бюрото, кръвоснабдяването на ръцете ми прекъсва и те изтръпват. Събуждам се, опипвам ги, но кошмарът продължава, защото това е студът на нощта, студът на предмета, нищо човешко няма в него, нищо мое.

В този момент, докосвайки устните й, пръстите ми се отдръпнаха и аз дойдох на себе си. Сирените известиха отбой. Тя извика още два-три пъти и притихна. Коленичих до нея и подхванах молитва за самия мен. За нея бях направил всичко, което можех. Колко дълго се молих? Наистина не зная.

Но скоро студът от вятъра — споделен допреди малко с това, което беше живо тяло, — започна да прониква дълбоко в мен. Все по неудобно ми бе да стоя на колене. Само лунатици и светии могат да остават „предани“ за дълги периоди от време. Опипах ръката й за пулс, проверих бие ли сърцето й. Нищо. Станах, закуцуках безцелно из помещението и най-после излязох във Валета, без да поглеждам назад.

Върнах се на Та Кали пешком. Лопатата ми все още бе там, където я бях оставил.

Твърде малко може да бъде казано относно завръщането на Фаусто ІІІ към живота. Просто се случи. Какви вътрешни резерви го подхраниха, така и остана неизвестно за сегашния Фаусто. Това е изповед, а онова завръщане от камъка не даваше никакъв повод за изповед. От Фаусто ІІІ няма никакви записки, с изключение на десетина абсолютно нечетливи реда.

И рисунки на цвят от азалея и рожковено дърво.

Останаха два въпроса, на които трудно може да бъде отвърнато. Ако, давайки последното причастие, Фаусто действително бе нарушил споразумението с Бога, защо бе оцелял в бомбардировката?

И защо не бе възпрял децата или защо не бе отместил гредата?

В отговор на първия, можем само да предполагаме, че той вече беше Фаусто ІІІ и повече нямаше нужда от Бог.

Вторият въпрос бе подбудил неговия приемник да напише тази изповед. Фаусто Мистрал е виновен за убийство: бих казал тежи му грехът на бездействието. И ще отговаря пред Бога, не пред трибунал. А в момента Бог е далеч.

Нека бъде Той по-близо до теб.

Валета, 27 август 1956

Стенсъл остави последния ситно изписан лист да се изплъзне от пръстите му и след кратък полет да кацне на голия линолеум. Беше ли го сполетяло изобщо неговото лично съвпадение, беше ли се случило произшествието, което да развълнува повърхността на това застояло блато и да прогони всички комари на надеждата да пищят в нощния мрак?

„Един англичанин, тайнствено същество на име Стенсъл.“

Валета. Сякаш мълчанието на Паола от… Господи, вече осем месеца! През цялото това време, с недвусмисления отказ да му разкаже каквото и да е било, не го ли бе насочвала почти силом към деня, когато той трябваше да приеме Валета за един от възможните варианти? Защо?

На Стенсъл би му се искало по прежному да вярва, че за баща му смъртта и V. са били две различни понятия. Все още можеше да направи такъв избор (нали?) и да продължава в същия дух на безметежно спокойствие. Би могъл да отиде на Малта и вероятно да приключи с този въпрос. Той бе избягвал пътуването до Малта. Страхуваше се да доведе тази работа докрай; но, по дяволите всичко, ако останеше тук, работата пак щеше да бъде свършена. Да изкръшка или да намери V.? Той не знаеше от кое повече се страхува — от V. или от съня. Или те бяха две разновидности на едно и също нещо.

Нищо друго ли не оставаше, освен Валета?

[1] Кооператив за Американски Разплащания за Европа — международна частна организация за хуманитарна помощ основана в 1945 г. за предоставяне на помощ на оцелелите от ІІ Световна война. По-късно преименувана на Кооператив за повсеместно съдействие и подпомагане (КПСП). ↑

[2] Оправдание на собствения живот (лат.). ↑

[3] Орденът на Рицарите на Св. Йоан (Йоанити) бил разделен на 8 езика (националности), като всяка от тях имала своя собствена резиденция или общежитие (сборен пункт и място за събрания). Първоначалните осем: [Алемания (Германия), Арагона (Испания), Оверн, Англия, Франция, Италия, Прованс и Португалия] били установени във Виториоза. Всички били построени от архитекта Касар между 1571–1590 г. ↑

[4] Джерард Манли Хопкинс (1844 — 1889) — британски поет, станал известен предимно със своите посмъртно публикувани творби, като „Крахът на Германия“ и „Керкенез“. ↑

[5] Томас Стърнс Елиът (1888–1965) — англо-американски поет, драматург и литературен критик, чиито творби са смятани за едни от най-великите постижения на модернизма от 20 век. Носител на Нобелова награда за литература за 1948 година. ↑

[6] Джорджо Де Кирико (1888 — 1978) — италиански живописец, глава на „метафизическата школа“ в живописта. ↑

[7] Планинска верига в Източно-Централна Африка, на границата между Уганда и Конго. ↑

[8] Етнически и езиково свързани племена от Централна и Южна Африка населяващи земите южно от река Конго. Група от над 400 сродни езици употребявани в Южна Африка, причислявани към Южно-Централната подгрупа на семейството на нигерийско-конгоанския език и включваща езиците Суахили, Луганда, Киняруанга, Зулу, и Ксхоса В Южна Африка терминът Банту обикновено се използува за определяне на коренното африканско население, което е било обект на политиката на апартейд. ↑

[9] Панаирът на Свети Джайлс — традиционен ежегоден панаир в Оксфорд, Англия. Провежда се от 1200 г. в чест на деня на Свети Джайлс (1 септември), който е светец-покровител на инвалидите. ↑

[10] „Балонът лети нагоре“ Up goes the balloon (англ.) — английски разговорен израз, означаващ началото на военни действия. На 3 септември 1939 г. Великобритания обявява война на Германия. ↑

[11] Т.е. брашно от изсушени стрити рожкови. Смята се, че рожковите са били „скакалците“ („акридите“), с които Йоан Кръстител се хранел, когато бил в пустинята — виж Свето евангелие от Марко, 1.6. ↑

[12] На път за Рим в 60 г. от н.е. апостол Павел претърпява корабокрушение край бреговете на Малта (Виж Деяния на Светите апостоли 27 — 28). На острова той прекарва 3 месеца и през това време посява в Малта семената на християнската религия. ↑

[13] Великите пости на католиците започват с богослужението на Пепелна Сряда (първият ден от великия пост), когато свещениците помазват челата на вярващите с кръстен знак от пепел от върбови клонки. ↑

[14] Авторът пародира първата строфа от поемата на Т. С. Елиът „Пепелна сряда“ (1928 — 1930): „Защото аз не очаквам да се върна / Защото аз / Защото аз не очаквам“. ↑

[15] Модернистична поема от англо-американския поет Томас Стърнс Елиът (1888–1965), публикувана през 1925 г.

Пресъздава унинието и песимизма след І Световна война. ↑

[16] Извинявам се, пардон, грешка (малт., итал.). ↑

[17] „Прави камъни“ (малт.) — праисторически обект (около 3000 — 2500 г. пр. Хр.) разположен на югозападния бряг на Малта: огромни каменни мегалити. В началото на ХІХ в. там били открити седем статуетки, наречени „малтийските Венери“ — безглави глинени изображения на жени. ↑

[18] moch (малт.) — мозък. ↑

[19] menti (итал.) — съзнание. ↑

[20] Филип Вилие де Л’Ил-Адан (1464–1534) — потомък на древен френски род, бил първият Велик Магистър на ордена на Малтийските Рицари Йоанити през периода 1521–1534. ↑

[21] Манипул (лат. manipulum от лат. manus, ръка) — дълга тясна копринена лента, с избродиран в центъра кръст, която католическите свещеници премятат през лявата ръка по време на богослужение. Носенето на манипул се допускало само по време на богослужение и само от клирици с ранг поддякон и по-висок. ↑

[22] Гастон Жан Паризо де ла Валет (1494–1568) — френски рицар, Велик Магистър на ордена на Малтийските Рицари Йоанити през периода 1557–1568. Ръководил защитата на Малта по време на голямата турска обсада (1565). През 1566 г. основава гр. Валета, наречен на неговото име. ↑

[23] Грегал — студен североизточен вятър, духащ към Малта през зимата; наричан също еуроклидон. Това е вятърът, който в 60 г. сл. Хр. докарва Свети Павел до бреговете на Малта. ↑

[24] Годеш (Ghaudex — малт.) — древното малтийско название на съседния на Малта остров Гозо. ↑

[25] Виториоза — град на тесния полуостров на Голямото пристанище. Първоначално наричан Бирге, но след Голямата Обсада в 1565 г. и победата на малтийските рицари над отоманските турци, по предложение Великият Магистър ла Валет е преименуван на Виториоза, т.е. Победоносна. ↑

[26] Душевно болен, луд (малт.) ↑

[27] Буквално „Вятър и слънце“. Шемши (малт.) — слънчев(а). ↑

[28] Мария, душа на моето сърце (исп.). ↑

[29] ikun li trid Int (малт.) — Нека бъде Твоята воля ↑

[30] Джуди — главен женски персонаж от традиционната английска улична куклена комедия; немарливата, запусната жена на веселяка Пънч. ↑

[31] От faustus (лат.) — щастлив, късметлия. ↑

[32] Зигота — клетка, образуваща се в резултат от сливането на две полови клетки в процеса на оплождането при животните и растенията; от зиготата се развива нов индивид. ↑

[33] В Евангелие от Матей гл.22 иродианите задават на Христос въпроса: „Позволено ли е да се дава данък на кесаря или не?“. Отговорът на Христос е: „Отдайте, прочее, кесаревото кесарю, а Божието — Богу“ (Евангелие от Матей 22:21). Като поговорка се употребява в смисъл „всекиму своето, всекиму — според заслугите“. В продължение на близо 2000 години тази фраза е използвана за обосноваване на отношенията между църковната и светската власт и е предмет на многочислени интерпретации и предположения, в какви именно ситуации християнинът трябва да признава земната власт. ↑

[34] Тъй да бъде (малт.) — еквивалент на „амин“ в края на молитвите. ↑

[35] Евроклидон — другото названия на вятъра грегал, духащ в Средиземно море от Адриатическия залив. В Новия Завет това е вятърът, потопил край бреговете на Малта кораба, с който пътувал Свети Павел. (Деяния 27:14). ↑

[36] В 1862 г. шведският химик Алфред Нобел създава и патентова динамита. В 1863 г. пруският артилерийски капитан Йохан Е. Шулце патентова нитроцелулозния метателен експлозив. ↑

[37] Извънредно популярен военен марш, написан в 1914 г. от Ф. Д. Рикетс (1881–1945). Множество хумористични или сатирични стихове са били изпълнявани по тази мелодия, повечето от тях вулгарни. Най-известното текстова интерпретация е съчинена в Англия в началото на ІІ Световна война и е озаглавена „Хитлер има само един тестикул“. ↑

[38] Тъй нареченият „хиперболичен косинус“. В условията на безкрайност се държи като експонента и описва крива, наречена „верижна линия“ (именно тази дума е употребена в английския оригинал на стихотворението). ↑

[39] Разстоянието между две попадения на снаряди (първото насочено зад целта и второто насочено пред целта), използувано за коригиране на прицела и определяне на обсега на артилерийския огън. Снарядите изстреляни по такъв начин. ↑

[40] Post hoc, ergo propter hoc (лат.) — След това, следователно поради това. (Начин на разсъждение, когато за причина за нещо се взема това, което го предхожда са̀мо по време.) ↑

[41] Стъпаловидна (или стълбовидна) функция — единична действителна променлива величина, която остава постоянна в границите на поредица от съседни (близкостоящи) интервали, но се променя по стойност от един интервал в следващия. Графиката на стъпаловидната функция изглежда като стълба или поредица от къси крачки. ↑

[42] Полуостровът, на чийто връх се намира Валета. ↑

[43] Съкратено от Pro bono publico (лат.) — За общо(то) благо. Определение за правни услуги извършвани безвъзмездно от адвокат за бедни клиенти и религиозни, благотворителни и др. организации. ↑

[44] Начало на молитвата: „Отче наш, що си на небесата, да се свети Твоето име…“ (малт.) ↑

[45] „Хилман — минкс“ — марка лек автомобил, производство на британския клон на компанията „Крайслер“. ↑

[46] Самюъл Джонсън (1709–84) — виден английски лексикограф, писател и критик. Смятал, че ще е уместно да бъдат предвиждани до три храненета занапред. ↑

[47] Уилям Джордж Доби (1879–1964) — губернатор на Малта в периода 1940–42 г. ↑

[48] Дуалистична философия, разделяща света между принципите на доброто и злото или възприемаща материята като присъщо зло, а разума — като присъщо добро. ↑

[49] Интерпретацията при картите Таро — промени в положението. Богатият обеднява, бедният забогатява. Силни будистки асоциации с кармическия цикъл. ↑

[50] Микиел Гонзи (1885–1984) — архиепископ на Малта от 1944 до 1978 г. ↑

Дванадесета глава
В която нещата не са особено забавни

І

Купонът бе започнал късно, само с ядро от дузина Шантави. Вечерта бе гореща и надали щеше да захладнее. Всички се потяха обилно. Таванът бе част от стар склад, тоест не се водеше като законно жилищно помещение. Още преди години сградите в този район бяха определени за събаряне. В някой прекрасен ден щяха да се появят кранове, багери, самосвали, булдозери и да изравнят квартала със земята; но междувременно никой — нито градската управа, нито собствениците — не възразяваше против известна печалба.

Ето защо таванският апартамент на Раул, Слаб и Мелвин бе пропит от дух на непостоянство, сякаш пясъчните скулптури, незавършените картини, хилядите книги с меки корици отрупали импровизираните етажерки от циментови блокчета и разкривени дъски, дори и великолепната мраморна тоалетна чиния открадната от една тежкарска къща в източната част на 70-та улица (впоследствие отстъпила място на стъклено-алуминиев жилищен блок), представляваха част от декора на експериментална театрална постановка и можеха във всеки момент да бъдат унищожени без предупреждение и без обяснение от подвизаващата се в съответствие със сценария шайка заговорничещи безлики ангели.

Купонясващите обикновено пристигаха в късните часове. Хладилникът на Раул, Слаб и Мелвин бе наполовина запълнен с рубиненоцветна конструкция от винени бутилки плюс галон „вино пайзано“ леко вляво и малко по-високо от центъра, почти съборил две 25-центови бутилки „Гало Гранаш Розе“ и една чилийски ризлинг по-долу вдясно и т.н. Вратата му бе оставена отворена, за да могат хората да оценяват скулптурната композиция, да се възхищават. Защо не? Тази година спонтанното изкуство бе много актуално.

Купонът бе започнал без Уинсъм, а и той изобщо не се появи цялата нощ. Нито следващата вечер. Същият следобед той бе влязъл в сериозна разправия с Мафия. Поредният скандал бе възникнал, защото Руни пускаше в хола по магнетофона записи на Маклинтик, докато тя се опитваше да твори в спалнята.

— Сигурно щеше да ме разбереш, ако поне веднъж бе опитал да сътвориш нещо, а не да преживяваш от това, което другите създават — крещеше Мафия.

— С творчество се занимава твоят редактор или издателят — отвърна Уинсъм. — Без тях, момичето ми, ти си заникъде.

— Ами ти! Където и да се намираш ти, все е никъде!

Уинсъм реши, че няма смисъл да спори с нея и я остави да крещи на Фанг. Наложи му се да прескочи три спящи тела, за да излезе. Кое от тях бе на Пиг Бодайн? Всички те бяха завити презглава с одеяла. Като в старата игра „тука има — тука нема“. И какво от това? Така и така без компания тя няма да остане. Уинсъм тръгна към центъра и скоро се озова при Музикален Клуб „Нота V“. Вътре масите бяха накамарени една върху друга и барманът гледаше бейзболен мач по телевизията. Две дебели сиамски котки свиреха на пианото, едната отвън скачаше напред-назад по клавишите, другата вътре захващаше с нокти струните и ги дърпаше. Получаващата се мелодия не беше особено благозвучна.

— О, Руни!

— Все пак заслужавам малко повече късмет, старче. Не, това няма нищо общо с твоята расова принадлежност.

— Разведи се. — Маклинтик не беше в настроение. — Руни, хайде да отпрашим в Ленъкс. Няма да издържа уикенда тук. Не искам да чувам нищо за твоите проблеми с жените. Аз си имам достатъчно главоболия и за двама ни.

— Защо не. Навън сред природата. Горски пущинаци. Зеленина. Готини хора.

— Хайде. Искам да изведа едно момиче от града, преди да е откачило от горещината. Или от нещо друго.

Обаче не тръгнаха веднага. Като начало пиха бира до залез-слънце и после отидоха до апартамента на Уинсъм, където смениха „триумфа“ с един черен „буик“.

— Прилича ми на мафиотска служебна кола — отбеляза Маклинтик. — О, извинявай.

— Ха, ха — отзова се Уинсъм.

Продължиха вечерното пътешествие край река Хъдзън и накрая завиха право в Харлем, където започнаха придвижването към дома на Матилда Уинтроп, отбивайки се пътьом се във всеки бар.

Скоро подхванаха досущ като гимназисти ожесточен спор кой от двамата се е натряскал повече, привличайки враждебни погледи, провокирани не толкова от цвета на кожата, колкото в резултат от характерния за кварталните барове консерватизъм и от липсата на такъв в кръчмите, където изпитото количество алкохол е критерий за мъжествеността.

Пристигнаха у Матилда доста след полунощ. Достопочтената дама чу южняшкия акцент на Уинсъм и това й бе достатъчно. Повече не му проговори и се обръщаше изключително към Маклинтик. Слезе Руби и Маклинтик я представи на приятеля си.

Трясък, писъци и дълбок гръден смях отгоре. Матилда нададе вопъл и изтича от стаята.

— Тази вечер Силвия, приятелката на Руби, е много заета — поясни Маклинтик.

Уинсъм беше самото очарование.

— Хич да не ви пука, младежи — успокои ги той. — Старият чичо Руни ще ви закара където пожелаете, без да наднича в огледалото за задно виждане и ще играе ролята на възможно най-доброжелателен възрастен шофьор.

Това поободри Маклинтик. В начина, по който Руби държеше ръката му се усещаше напрегната вежливост. Уинсъм виждаше, че Маклинтик до полуда иска да избяга от града.

Отново шум отгоре, вече по-силен.

— Маклинтик! — долетя викът на Матилда.

— Трябва да поиграя на бияч-умиротворител — подхвърли той на Руни. — След малко се връщам.

И така Руни и Руби останаха сами в приемната.

— Мога да взема едно познато момиче — обяви Руни. — Мисля, че се казва Рейчъл Аулглас. Живее на 112-та Улица.

— Жена ти няма да бъде във възторг от това — Руби бърникаше нервно закопчалките на чантата си. — По-добре е с „триумфа“ да бъдем само аз и Маклинтик. Не ти трябват допълнително неприятности.

— Жена ми е гадна фашистка — внезапно избухна Руни. — Мисля, че би трябвало да знаеш това.

— Но ако вземеш…

— Просто искам да се махна от града, по-далеч от Ню Йорк, някъде, където се случва това, което очакваш. Защото тук ще си остана само с очакването. Ти все още си достатъчно млада. Нали всяко дете мечтае за нещо такова?

— Не съм чак толкова млада — прошепна тя. — Успокой се Руни, моля те.

— Ако не е Ленъкс, ще бъде някъде другаде, моето момиче. По-далеч на изток, например езерото Уолдън, ха, ха. Всъщност не. Сега там е обществен плаж и бостънските мърлячи (а те сигурно биха отишли на Ривиър Бийч, но там е препълнено от същите като тях безделници), та тези лумпени седят на камъните около езерото, оригват се, пият бира, която много хитро са прекарали край охраната, оглеждат преценяващо момичетата, ненавиждат своите жени и миризливите си деца, които скритом пикаят във водата… Къде да се дяна? Къде в целия Масачузетс, къде в цялата страна?

— Остани си у дома.

— Не. Дори и само да се уверя що за дупка е Ленъкс.

— Скъпи мой, скъпи мой — запя Руби, тихо и някак разсеяно: — Чу ли, скъпи мой/ Разбра ли / Че в Ленъкс вече няма дрога.

— Как го направи?

— С изгоряла тапа — обясни тя. — Както някога актьорите се гримирали като негри.

— Не — Руни се поотдръпна от нея. — Нищо такова не си използвала, според мен. Изобщо не ти е бил нужен грим. Знаеш ли, че Мафия те смята за немкиня. Аз те мислех за пуерториканка, докато Рейчъл не ми каза. Може би именно там е работата, ние гледаме и всеки те вижда такава, каквато пожелае? Защитна окраска?

— Достатъчно книги съм прочела — заяви Паола. — Слушай Руни, никой не знае какво представляват малтийците. Те самите се възприемат за чиста раса, а европейците ги смятат за семито-хамити кръстосани с турци, северноафриканци и Бог знае какво още. Но за Маклинтик и за всички останали тук, аз съм негърката Руби…

Той изсумтя.

— Не ме издавай пред тях. И нито дума на Маклинтик, моля те.

— Няма да казвам никому, Паола.

Маклинтик се върна.

— Вие двамата почакайте, докато намеря една приятелка.

— Рейчъл ли? — просия Маклинтик. — Прекрасно!

Паола изглеждаше разстроена.

— Представям си нас четиримата в провинцията… — Руни бе пиян и заваляше думите, които бяха предназначени за Паола. — Ще се получи отлично, това ще бъде нещо свежо, чисто, ново начало.

— Мисля, че трябва аз да шофирам — реши Маклинтик. Така щеше да се съсредоточи върху нещо, докато излязат от града, а там вече ще бъде по-леко. Руни изглеждаше меко казано пиян.

— Хубаво, карай ти — уморено склони Руни. Господи, дано само я заварят! През целия път до 112-та Улица (Маклинтик форсираше здравата) той се питаше какво ще прави, ако не я намери у дома.

Рейчъл не беше вкъщи. Вратата разтворена, отсъстваше бележка. Обикновено тя заключваше. Обикновено тя оставяше някаква записка. Уинсъм влезе. Две-три лампи бяха включени. Апартаментът беше празен.

Само комбинезонът й, небрежно захвърлен на кревата. Той го вдигна, черен и хлъзгав. Хлъзгав комбинезон, каза си Руни. Целуна го на мястото на лявата гърда. Телефонът иззвъня. Той го остави да звъни. Най-после:

— Къде е Естър? — задъхано попита тя.

— Хубаво бельо имаш — отвърна Уинсъм.

— Благодаря. Тя не се ли е прибирала?

— Пази се от момичета с черно бельо.

— Не сега, Руни. Изглежда днес е станала с гъза нагоре. Наистина е изчезнала. Виж дали е оставила някаква бележка.

— Ела с мен в Ленъкс.

Търпелива въздишка.

— Няма бележка. Нищо няма.

— Все пак ще погледнеш ли? Аз съм в метрото.

Ела с мен в Ленъкс [запя Руни],

В Нуева Йорк е август;

Ти на много готини мъже

Си казвала „не“. Моля те,

Не ме унижавай с твоето мрачно „Чао, татенце“

Рефрен [темпо болеро]

Да отидем там, където

Вятърът е прохладен и улиците са тесни

И макар духовете на милиони пуритани

Да витаят в лъжливите ни стари мозъци

Аз все още получавам ерекция, когато слушам

Духовата секция на Бостънската филхармония

Зарежи бохемството, ела далеч от бандити и полицаи

Животът наистина е мечта, Ленъкс е град прекрасен

Но аз нали съм ти ясен, Рейчъл, ще бъде там от гот по-гот.

Ще бъде там моето (езеро) Уолдън, А аз съвсем като Джон Олдън[1]

Там сред зеленината ще остарея, изкуфея и оплешивея

Рамо до рамо с теб. За по-хубаво не мога и да мечтая.

Мила Рейчъл [щрак, щрак с пръсти, на първи и трети такт] идваш ли с мен…

Тя беше затворила още по средата. Уинсъм седеше до телефона, с комбинезона в ръка. Просто седеше.

[1] Джон Олдън (1597–1687) — един от първопреселниците в Америка, пристигнал с кораба „Мейфлауър“. ↑

ІІ

Днес Естър наистина бе станала с гъза нагоре. Във всеки случай с емоционалния гъз нагоре. Същия следобед Рейчъл я бе заварила да плаче долу в пералното помещение.

— ’Кво има? — попита Рейчъл. Естър се разциври още по-силно. — Хайде, момичето ми — ласкаво я призова тя. — Кажи на Рейчъл.

— Остави ме на мира.

И двете започнаха гонитба покрай пералните машини и центрофугите, сред люлеещите се чаршафи, извехтели постелки и сутиени в сушилнята.

— Слушай, аз само искам да ти помогна.

Естър се оплете в някакъв чаршаф. Рейчъл стоеше безпомощна в тъмното помещение и крещеше на Естър. Изведнъж в съседната стая една перална машина побесня и през вратата върху тях се изля порой от сапунена вода. С мръсна ругатня Естър изрита чехлите си, запретна пола и тръгна да търси парцал.

Не минаха и пет минути, откакто бе започнала да обира водата, когато на вратата се показа главата на Пиг Бодайн.

— Не го правиш както трябва. Къде са те учили да работиш с миячката?

— Тук са ме учили — изсъска тя. — Искаш ли миячка? Ето ти една миячка! — Размахвайки парцала тя се нахвърли върху него. Пиг отстъпи.

— Какво й става на Естър? Сблъсках се с нея на стълбището.

Рейчъл също искаше да разбере какво й става на Естър. Докато подсуши пода и изтича нагоре по пожарната стълба и се провре през прозореца на апартамента, Естър беше изчезнала, разбира се.

„Отишла е при Слаб“, помисли Рейчъл. Слаб отговори още след първото позвъняване.

— Ще ти кажа, ако се появи.

— Но, Слаб…

— ’Кво? — отзова се Слаб.

’Кво. Няма значение. Тя затвори.

Пиг седеше на перваза на прозореца. Машинално тя му включи радиото. Литъл Уили Джон пееше „Треска“.

— Какво й става на Естър? — каза тя, просто така, за да не мълчи.

— Нали аз те питах същото? — изсумтя Пиг. — Сигурно е забременяла.

— Ще ти се. — Рейчъл я заболя главата и тръгна към банята, за да размишлява.

Треската люлееше всички без изключение.

Пиг, злобният Пиг този път беше прав. Естър се появи у Слаб с традиционния вид на загазила работничка, шивачка или продавачка: сплъстена коса, подпухнало лице и вече наедрели гърди и бедра.

След пет минути кажи-речи бе подлудила Слаб. Облеченият в мрачно-тъмни дрехи Слаб жестикулираше нервно и отмяташе рязко кичура от челото си, застанал пред „Датско сирене №56“, покриващ цялата стена разкривен екземпляр, редом с който той изглеждаше като джудже.

— Не говори глупости. Шьонмейкър няма да ти даде и пукнат цент, сигурен съм. А искаш ли да се хванем на бас, че детето ще бъде с огромен гърбав нос?

Това й затвори устата. Благодушният Слаб бе привърженик на шоковата терапия.

— Виж какво — той взе един молив. — Точно сега времето не е подходящо за Куба. По-горещо е, отколкото в Нуева Йорк, не е сезонът. Обаче Батиста[1] може и да е гадно фашистко копеле, обаче на сметката му се води едно добро дело: разрешил е абортите. Което предполага, че ще имаш на разположение дипломиран лекар, който си знае работата, а не някой дилетант с треперещи ръце. Ще бъде чисто, безопасно, напълно законно и най-главното, евтино.

— Това е убийство.

— Значи си станала католичка? Добър ход. Кой знае защо във време на упадък това става модно.

— Ти знаеш много добре каква съм — прошепна Естър.

— Да не се задълбаваме на тази тема. Де да бях знаел. — Слаб се замисли за минута, понеже усети, че изпада в сантименталност. Започна да свещенодейства с цифрите върху парче веленова хартия. — За триста долара ние ще можем да те заведем дотам и обратно. Включително храната, ако все пак огладнееш.

— Кои „ние“?

— Цялата Шантава Пасмина. Няма да отнеме повече от седмица. Ще станеш шампионка по йо-йо.

— Не.

Те философствуваха, а междувременно следобедът залязваше. Никой от тях не приемаше, че защитава или опитва да докаже нещо важно. Това напомняше словесен дуел или игра на отгатване на думи или имена. Те цитираха Лигурийските трактати, Гален, Аристотел, Дейвид Рисман, Т. С. Елиът[2].

— Как така можеш да говориш, че човешкият зародиш има душа? Откъде знаеш в кой точно момент душата се вселява в тялото? И дали изобщо ти самата имаш душа?

— Това е убийство на собственото дете, ето какво е.

— Дете-мете, глупости! Сложна белтъчна молекула и нищо повече.

— Предполагам в редките случаи, когато се къпеш, не би имал нищо против да използваш нацистки сапун от евреин, някой от онези шест милиона!

— Добре де. — Слаб вече го хващаха дяволите. — Ако не е молекула, какво е?

След това спорът вече не бе просто нелогичен и предвзет, а се изроди в емоционален и фалшив. Двамата наподобяваха пияници обхванати от сухи напъни за повръщане: вече избълвали и отхвърлили всякакви непотребни и, както винаги, неуместни думи, те почваха да запълват таванското помещение с безсмислени напразни крясъци, опитвайки да изповръщат собствените си живи тъкани и органи, безполезни навсякъде другаде освен там, където им се полагаше да бъдат.

Когато слънцето залезе, Естър прекъсна своето методично изобличение на моралните принципи на Слаб, за да подхване атака към „Датско сирене №56“, щурмувайки картината със заплашително размахани нокти.

— Давай — насърчи я Слаб. — Това ще подобри текстурата. — Той беше на телефона. — Уинсъм го няма. — Разклати слушалката и набра „информация“. — Откъде мога да намеря 300 долара? — попита той. — Не, банките са затворени… Аз съм против лихварството. — И почна да рецитира на телефонистката от „Песни“ на Езра Паунд[3].

— Защо — поинтересува се той, — всички телефонистки все говорят на нос? — Смях. — Добре, ще опитаме някога. — Естър изпищя, току-що бе счупила нокът. Слаб остави слушалката. — Не става — въздъхна той. — Сладурче, нужни са ни триста кинта. Все някой трябва да ги има. — Реши да звъни на всички свои приятели със спестовни влогове. След минута списъкът беше изчерпан, а той дори на сантиметър не беше се приближил до решението на задачата по финансирането на пътуването на Естър на юг. Естър шареше наоколо в търсене на лейкопласт. Накрая се задоволи с парче тоалетна хартия и ластиче.

— Все ще измисля нещо — заяви той. — Имай вяра на Слаб, душицо, той е с богат опит в хуманитарната дейност. — И двамата знаеха, че тя ще разчита на него. На кого другиго би могла да се осланя? От нея избавяне нямаше.

Тъй че Слаб размишляваше, седнал до телефона, а Естър размахваше хартиеното топче на върха на пръста си и тананикаше някаква своя мелодия, вероятно стара любовна песен. И макар никой да не искаше да си го признае, те също очакваха пристигането на Раул, Мелвин и Пасмината. Междувременно цветовете на картината, заемаща цялата стена, непрекъснато се меняха и отразяваха все нови и нови дължини на светлинните вълни, компенсирайки угасването на залязващото слънце.

Рейчъл, която бе заета с издирването на Естър, пристигна на купона късно вечерта. Докато изкачваше седемте етажа до тавана, тя минаваше край целуващи се двойки, безнадеждно пияни младежи и дълбоко умислени типове, които четяха на глас откъси от книги отмъкнати от библиотеката на Раул, Слаб и Мелвин и драскаха загадъчни бележки по полетата — всички я пресрещаха на съответната стълбищна площадка и я уведомяваха, че е пропуснала много готин купон. А какво по-точно бе пропуснала стана ясно още когато тя си пробиваше път към кухнята, гдето бяха събрани накуп Достойните Хора.

Мелвин изпълняваше на китара импровизирана псевдофолк песен, която възхваляваше съквартиранта му Слаб и му приписваше следните титли: (а) нео-профсъюзник и превъплъщение на Джо Хил[4], (б) изтъкнат пацифист от световен мащаб, (в) бунтар по дух, чиито корени произхождат от вековните американски традиции, (г) войнстващ непримирим борец срещу фашизма, частния капитал, републиканската администрация и Уестбрук Пеглър[5].

Докато Мелвин пееше, Раул даваше на Рейчъл кратки пояснения относно източниците на настоящото мелвинови хвалебствия. Малко преди идването й Слаб изчакал докато стаята бъде запълнена докрай с хора, покатерил се на мраморната тоалетна чиния и призовал за тишина.

— Нашата Естър е бременна — обявил той. — Има спешна нужда от триста кинта, за да отиде до Куба, където да й направят аборт.

С одобрителни възгласи и широки усмивки, подпийналите и съответно твърде отзивчиви членове на Цялата Шантава Пасмина разтършували дълбоко из джобовете и кладенците на всеобщата хуманност и извадили на повърхността дребни монети, омачкани банкноти и няколко жетона за метрото. Всичко това било събрано от Слаб в един стар тропически шлем с гръцки надпис, артисал от отдавнашна сбирка на някакво братство.

За всеобща изненада били събрани 295 долара и няколко цента. И тогава Слаб най-тържествено извадил десетачката, заета му четвърт час преди неговата реч от Фъргюс Миксолидян, който току-що бил получил стипендия от Фондацията Форд и вече силно копнеел за Буенос Айрес, откъдето не би подлежал на екстрадиране.

Ако Естър е опитала да възрази против описаното мероприятие, това не е било официално документирано, най-малкото поради силния шум в стаята. Когато събирането на волните пожертвувания приключило, Слаб й подал шлема, а минута по-късно околните й помогнали да се качи на тоалетната чиния, откъдето тя произнесла кратка, но прочувствена благодарствена реч. В разгара на последвалите аплодисменти Слаб изревал „Напред към Айдълуайлд“[6], или нещо подобно, двамата били енергично вдигнати на ръце, изнесени от тавана и понесени надолу по стълбите. Единствената за цялата вечер нетактична забележка изпуснал някакъв участник в носаческата група, вероятно студент появил се наскоро на Шантавата Сцена, който изказал уникалното по своята проникновена неуместност предположение, че ако хвърлят Естър надолу по стълбите и по този начин предизвикат спонтанен аборт, биха могли да си спестят всичките главоболия свързани с организирането на пътуването до Куба и да оползотворят събраните пари за следващия купон. Набързо го заставили да млъкне.

— Господи Боже мой! — въздъхна Рейчъл. Никога не бе виждала такова стълпотворение от почервенели лица и толкова много твърд алкохол, вино и повърнато на пода.

— Трябва ми кола — обяви тя на Раул.

— Колела! — изкрещя Раул. — Намерете четири колела за Рейч!

Но щедростта на Пасмината вече бе пресъхнала. Никой не слушаше. Вероятно поради забелязаното у Рейчъл отсъствие на ентусиазъм, бяха стигнали до извода, че тя ще отпраши към Айдълуайлд и ще опита да спре Естър. А такова нещо не можеха да допуснат.

Едва тогава, в ранните часове на деня, Рейчъл помисли за Профейн. Сигурно вече му е свършила смяната. Милият Профейн. Прилагателно, което увисна непроизнесеното сред глъчката на купона и остана да цъфти в най-потайното ъгълче на мозъка й — защото бе неспособна да му попречи, — всъщност, достатъчно дълбоко, за да обгърне нейните 147 сантиметра с обвивка от покой. А и през цялото време тя не забравяше, че Профейн не разполага с кола.

— Така-а — изрече тя. Имаше предвид, че Профейн не притежаваше кола и бе пешеходец по рождение. Подвластен единствено на себе си, което представляваше също и власт над нея. Но какво правеше тя: нима обявяваше, че е зависима, подчинена? Сякаш пред нея бе отворена данъчната декларация на сърцето й, толкова заплетена и усложнена от безброй непонятни многосрични думи, че пресмятането на изискуемия данък сигурно щеше да отнеме всичките й двайсет и две години. И то в най-добрия случай, защото положението се усложняваше от факта, че по принцип тя не бе задължена да подава декларация и данъчната служба на чувствата дори не би помислила да я санкционира за това, но… Това „но“. От друга страна, достатъчно е да започнеш, да направиш дори само първата крачка и ще трябва да даваш повече, отколкото получаваш, в резултат от което разголваш най-съкровените кътчета от душата си и произлизат сериозни конфузии, които един Бог знае къде могат да те завлекат.

Странни са местата, където стават такива неща. Още по-странно е, че изобщо се случват. Тя реши да му позвъни. Някой бе заел телефона. Рейчъл можеше да почака.

[1] Фулхенсио Батиста и Салдивар (1901–1973) — кубински президент (1940–1944) и диктатор (1952–1959). В резултат от Кубинската революция е принуден да избяга зад граница на 1 януари 1959 година. ↑

[2] Лигурийски трактати — религиозни и теологически трудове на италианския духовник Свети Алфонс Лигуори (1696–1787) в които той призовава към доброта, простота, разбираемост и умереност. Гален от Пергам (131–201 сл.Хр.) — гръцки лекар, автор на множества трудове по медицина и философия; Аристотел (384–322 пр.Хр.) — древногръцки философ; Дейвид Рисман (1909–2002) — американски социолог и педагог; Томас Стърнс Елиът (1888–1965) — англо-американски поет. ↑

[3] Езра Паунд (1885 — 1972) — американски поет и критик. ↑

[4] Джо Хил (Жоел Емануел Хаглунд, 1879–1915) — американски (от шведски произход) профсъюзен активист, автор и изпълнител на песни. Арестуван по обвинение в убийство и осъден на смърт. ↑

[5] Уестбрук Пеглър (1894–1969) — американски журналист. В 1941 г. получава наградата Пулицър за борбата си против корупцията, но повече е известен с нападките си към държавни институции и популярни личности. ↑

[6] Айдълуайлд — старото название на международното летище Кенеди в Ню Йорк. ↑

ІІІ

Профейн се отби у Уинсъмови и завари там трима непознати красавци и Мафия, само по надуваем сутиен. Те бяха заети с измислената от Мафия игра на „Музикално одеяло“, състояща се в произволното спиране на въртящата се грамофона плоча с изпълнението на Ханк Сноу[1] „Вече не чувствам болка“. Профейн отиде до хладилника, извади една бира и тъкмо смяташе да се обади на Паола, когато телефонът иззвъня.

— Айдълуайлд ли? — учуди се той. — Мисля, че ще успеем да заемем колата на Руни. „Буикът“. Обаче не мога да шофирам.

— Аз мога — успокои го Рейчъл. — Изчакай ме там.

Профейн хвърли разочарован поглед към развеселената Мафия и нейните партньори, и се затътри надолу по пожарната стълба към гаража. Никакъв „буик“. Само заключеният „триумф“ на Маклинтик, а ключовете ги нямаше. Профейн седна на покрива на „триумфа“, заобиколен от неодушевените му детройтски приятели. Рейчъл пристигна след петнайсет минути.

— Няма кола — рече той. — Преебани сме.

— О, Господи! — Тя му обясни защо трябваше да отидат до Айдълуайлд.

— Не разбирам защо толкова се вълнуваш. Щом чак толкова е приритала да й изстържат матката, нека ходи.

Тук Рейчъл бе длъжна да обяви, че Профейн е безчувствен гадняр, да го зашлеви и да потърси транспорт другаде. Но тъй като сега при него я бе довела привързаността — вероятно поуспокоена от тази нова и може би само временна формулировка за умотворение — тя се впусна в разсъждения.

— Не зная дали е убийство или не — каза тя. — Пък и не ме вълнува. От кой момент нататък става убийство? Против аборта съм, защото е опасен и уврежда здравето. Попитай което и да е момиче, изтърпяло този ужас.

За секунда само през главата на Профейн прелетя мисълта, че тя говори за себе си. И инстинктивно понечи да избяга. Тази вечер Рейчъл се държеше странно.

— Защото Естър е слаба. Естър е жертва. Когато се освести от упойката, ще бъде изпълнена с омраза към мъжете, ще ги смята до един за лъжци и измамници, като при това ще бъде наясно, че ще дава на всеки, когото свали, независимо дали той ще я пази или не. Ще стигне дотам, че ще се чука с всеки, който й падне: студенти, квартални рекетьори, псевдоинтелектуалци, маниаци и престъпници, защото не може без секс.

— Хайде стига Рейчъл, няма смисъл. Естър била жертва! Сякаш си влюбена в Естър, че толкова се вълнуваш за нея?

— Да — предизвикателно отвърна тя. — И замълчи, моля те, ако обичаш. Ти не си като Пиг Бодайн, нали? Пределно ясно ти е какво имам предвид. Тъй често си ми разказвал за гледките и хората, които си виждал под улицата, на улицата и в метрото.

— Това ли? — унило. — Разбира се, но…

— Обичам Естър тъй както ти обичаш онеправданите и своенравните. Какво друго бих могла да изпитвам? Към момиче, за което чувството за вина е такъв афродизиак. Досега тя поне ги подбираше. Но вече й е станало ясно, че цял живот ще бъде робиня на своята нескопосана и половинчата любов към Слаб и оная свиня Шьонмейкър. И ще бъде подвластна на непреодолимия стремеж към мъже, които ще й причиняват болка, ще я малтретират, оскърбяват, уязвяват и изоставят самотна.

— Ти и Слаб… — Бени подритваше гумата на колата, — … изглежда сте били някога в хоризонтално положение.

— Добре — спокойно каза Рейчъл. — Просто може би се връщам към спомените си на измислено момиче-жертва, скрито се под тези буйни рижи къдри, — тя зарови ръка в косата си, бавно повдигна гъстата непокорна грива и наблюдаващия я Профейн моментално се надърви — и виждам в Естър част от мен. По същия начин ти се отъждествяваш с всеки безименен скитник, просяк или клошар и му даваш своята обич, все едно че той е Профейн: Детето на Икономическата Криза, онова неабортирано парче месо, заченато като идея и родено в ’32 година на мръсния под на една разнебитена барака.

За кого говореше тя? Цялата изминала нощ Профейн се бе подготвял и репетирал за тази среща, но подобно нещо изобщо не бе очаквал. Той овеси глава и още веднъж започна да подритва неодушевените гуми, знаейки, че те ще си отмъстят, когато най-малко го очаква. В момента се боеше да каже каквото и да е.

Рейчъл повдигна отново коса, сведе внезапно просълзени очи, пристъпи напред от калника на който се бе опряла и спря, широко разкрачена, с извити като дъга бедра в посока към Бени.

— Ние със Слаб се върнахме във вертикално положение, поради несъвместимост на характерите. Не знам какво точно стана, изглежда съм пораснала и в моите очи Пасмината изгуби целия си блясък. Но Слаб никога няма да скъса с Пасмината, макар да вижда и осъзнава всичко не по зле от мен. Аз просто не исках да затъвам. Обаче тогава ти…

И независимата и свободолюбива дъщеря на Стайвесънт Аулглас зае предизвикателна, типично манекенска поза. Демонстрирайки пълна готовност при най-лекото повишение на кръвното налягане, проява на ендокринна неустойчивост или стимулиране на ерогенните зони да сключи някакво споразумение с непохватния смотаняк Профейн за правото да се върти на неговия пилон. Гърдите й сякаш се прицелиха и устремиха към Бени, обаче той стоеше неподвижно, като че от страх да отстъпи пред наближаващото удоволствие и заедно с това като вцепенен от смътното опасение, че има голяма вероятност да се обрече на любов към онеправданите скитници, към себе си и към Рейчъл, която внезапно можеше да се окаже също тъй неодушевена, както и всичко наоколо.

Това последното пък защо? Не е ли само едно абстрактно желание поне веднъж да откриеш някое човешко същество от правилната или истинската страна на телевизионния екран? Защо смяташ, че Рейчъл ще се окаже поне мъничко по-одушевена?

Прекалено много въпроси задаваш, каза си той. Престани да питаш. Вземай. Давай. Пък нека тя да го нарече както иска. Направи нещо, без значение дали издутината е в гащите или в мозъка ти. Тя не знае, ти не знаеш.

Обаче в дадения случай топлият ромб (образуван от зърната на гърдите й, неговият пъп и обвитата с тлъстини изпъкналост на гръдната му кост), дупето на момичето притеглящо автоматично ръката му и гъделичкащата ноздрите му скоро тупирана коса, нямаха абсолютно нищо общо с тъмния гараж и призрачните сенки на автомобилите, сред които неволно се бяха озовали Бени и Рейчъл.

В момента Рейчъл искаше само да го прегърне, да усети как биреното му шкембенце притиска непристегнатите й в сутиен гърди, и вече кроеше планове как да го накара да отслабне, да спортува повече.

Така и ги завари влезлият Маклинтик: прегърнати, докато от време на време единият или другият се разклащаше и двамата започваха да пристъпват непохватно от крак на крак, за да възстановят равновесието. Дансинг в подземния паркинг. Така танцуват хората във всички градове на света.

Навън, когато Паола слезе от „буика“, Рейчъл разбра Всичко. Двете момичета се срещнаха, усмихнаха и разминаха. Оттук нататък историите им щяха да поемат по различни пътища, казваха разменените между тях срамежливи погледи.

— На твоето легло спи Руни — сдържано отбеляза Маклинтик. — Някой трябва да го наглежда.

— Ах, Профейн — разсмя се Рейчъл и „буикът“ изръмжа в отговор на нейния допир. — Скъпи ми Профейн, за толкова много хора вече трябва да се грижим.

[1] Ханк Сноу, роден Кларънс Юджийн Сноу (1914–1999) — популярен през ’30-те, ’40-те, ’50-те, ’60-те, ’70-те и ’80-те години на миналия век кънтри певец, родом от Канада. Премества се в САЩ през 1948 г. ↑

ІV

Руни Уинсъм бе сънувал, че скача от прозореца и се пробуди, недоумявайки защо тази идея не го бе осенила по-рано. Седем етажа отделяха прозореца на спалнята на Рейчъл от двора, използван изключително по неблаговидни предназначения: място за среднощни развлечения на котки, за сране на пияници, за изхвърляне на домакински отпадъци и празни кутии от бира. Трупът му би увенчал достойно това парче земя!

Той отвори прозореца, възседна перваза, ослуша се. Някъде на Бродуей се кискаха момичета, задиряни от хлапаци. Безработен музикант свиреше на тромбон. От отсрещния прозорец се лееше рокендрол:

О, богиньо млада,

Не ми отказвай,

Хайде довечера в парка

Ще се разходим, ще поседим,

И ще ми позволиш

Да бъда твой Ромео…

Посветен на младежките прически алаброс „патешки гъз“ и тесните поли на Улицата. Заради които полицаите хващаха язва, а сътрудниците на общинския съвет по въпросите на младежта получаваха добре платена работа.

Защо да не скочи? Жегата нараства, а върху нащърбения асфалт долу август почти няма да се усеща.

— Слушайте, приятели — призова той всички наоколо. — Има едно определение за цялата наша пасмина и то е „шантава“. Някои от нас ебат наред куцо и сакато, други остават верни на гаджетата си, докато им дойде менопаузата или Големият Климактериум[1]. Но, разпътни или моногамни, сови или чучулиги, на Улицата или на закрито, домошари или скитници, сред нас няма човек, за когото да кажете, че е нормален. Арменско-ирландският евреин Фъргюс Миксолидян получава мангизи от фондация, наречена на името на човека, профукал милиони долари, опитвайки да докаже, че светът е управляван от тринайсет равини[2]. Фъргюс не вижда нищо нередно в това. Естър Харвиц плаща, за да бъде преправено даденото й по рождение тяло и после се влюбва до уши в мъжа, който я е обезобразил. Естър не вижда нищо нередно в това. Раул може да напише за телевизията пределно остроумен и двусмислено-уклончив сценарий, който да преодолее цензурата на възможно най-придирчивия спонсор, и все пак да каже на зрителите какво гледат и какво не е в ред с тях самите. Но той се задоволява с уестърни и криминалета. Слаб притежава остър взор на художник, прекрасна живописна техника и би могло да се каже, че влага „душа“ в картините. Обаче се е посветил на „Датските сиренета“. Попфолк певецът Мелвин няма талант. По ирония на съдбата Мелвин проявява задълбочен интерес към социалните проблеми и ги коментира много повече и по-обстойно от всички членове на Пасмината взети заедно. Но нищо не довежда докрай. Мафия Уинсъм е достатъчно умна, за да създаде един свят, но прекалено глупава, за да откаже да живее в него. Всеки път, когато почувства, че действителният свят не съвпада с измисления от нея, тя впряга цялата своя емоционална и сексуална енергия, за да съвмести тези два свята, но безуспешно, както винаги. И тъй нататък и тъй нататък. Бих могъл да изброявам до безкрай. Всеки, който продължава да живее в една тъй очевидно болна субкултура, няма право да се определя като нормален. Единственото нормално действие ще бъде това, което смятам да извърша, а именно: да се хвърля от прозореца. — С тези думи Уинсъм пооправи вратовръзката и се подготви за скок през прозореца.

— Слушай, не знаеш ли, че животът е най-ценното, което имаш? — попита излезлият от кухнята Пиг Бодайн.

— Това съм го чувал и преди — заяви Уинсъм и скочи. Обаче бе забравил за пожарната стълба, която стигаше на метър под прозореца. Докато се надигне и отново прехвърли крак над перилото, Пиг бе излязъл бързешком през прозореца и сграбчи Уинсъм за колана, точно преди той да направи повторен опит за летене.

— Успокой се — извика Пиг.

Пикаещият долу в двора пиянчуга вдигна поглед и радостно закрещя, призовавайки всички да дойдат, за да наблюдават самоубийството. Последва масово включване на осветлението в околните апартаменти и разтваряне на прозорци. Скоро Пиг и Уинсъм вече имаха многобройна публика. Руни висеше, превит като сгъваем нож, взираше се умиротворено в пияницата долу и го засипваше с ругатни.

— Какво ще кажеш да ме пуснеш, а? — попита след малко Уинсъм. — Не ти ли отмаляха ръцете?

Пиг призна, че са уморени наистина.

— Между другото, разправял ли съм ти оня виц за друсания духач, духовития духовник и душевния душеприказчик? — добави той.

Уинсъм прихна и в същия момент Пиг го прехвърли с мощен замах през перилата на пожарната стълба.

— Не е честно — заяви Уинсъм на омаломощения Пиг. Отскубна се и затрополи надолу по стълбата. Запъхтян като кафеварка с повредени клапани, Пиг хукна след него. Хвана го два етажа по-долу: Уинсъм бе възседнал перилото и стискаше с пръсти носа си. Този път Пиг метна на рамо Уинсъм и решително потегли нагоре. Уинсъм се изхлузи от рамото му и избяга един етаж надолу. — Добре де и от четвъртия става. Достатъчно е високо.

Рокендрол-ентусиастът отсреща наду радиото докрай. „Не бъди жестока“ на Елвис Пресли им осигуряваше музикален фон. Пиг чу приближаващия вой на полицейски сирени.

Тъй продължи взаимното преследване на двамата нагоре-надолу и около пожарната стълба. След известно време, зашеметени от гоненицата, те се разкискаха. Насърчителните възгласи на публиката ставаха все по-ентусиазирани. Толкова малко се случва в Ню Йорк. Полицаите нахлуха в двора с мрежи, прожектори и стълби.

Накрая Пиг бе успял да застигне Уинсъм на най-долната площадка, на половин етаж над земята. Междувременно полицаите бяха опънали мрежата.

— Все още ли искаш да скочиш? — попита Пиг.

— Да — заяви Уинсъм.

— Давай тогава — разреши му Пиг.

Уинсъм се хвърли надолу в ластовичи скок, разчитайки да забие глава в земята. Но, разбира се, падна върху мрежата. Отскочи веднъж и замря, напълно отпуснат. Полицаите го овързаха в усмирителна риза и го откараха в психиатричния център „Белвю“.

Пиг — внезапно осъзнал, че същия този ден навършва осем месеца самоволна отлъчка и съответно полицаите биха могли да бъдат считани за „цивилна брегова полиция“, — се обърна и стремително затича нагоре по пожарната стълба към прозореца на Рейчъл, оставяйки добропорядъчните граждани да гасят осветлението и да слушат Елвис Пресли. Когато влезе в апартамента, той реши да облече някоя стара рокля на Естър, да забради глава и да говори с тъничък фалцет, ако на полицаите евентуално им хрумне да се качат за изясняване на положението. Толкова са тъпи, че сигурно ще го помислят за жена.

[1] Т.е. 63-та година от човешкия живот, за която се смята, че има особено нумерологично значение. „Климактериумът“ се определя като критичен период в човешкия живот. В случая думата е използвана като мъжки еквивалент на менопаузата. ↑

[2] Визирана е Фондация Форд и съответно Хенри Форд, който помества антисемитски обвинения в своя вестник „Диърборн индипендънт“, често цитирайки като доказателство „Протоколите на ционските мъдреци“ — публикувана в 1903 г. в Русия антисемитска мистификация-фалшификат, описваща тайна среща на еврейските лидери от края на 19 век, на която те дискутират целта си за глобална еврейска хегемония посредством събаряне на моралните устои на неевреите, контрол над пресата и световната икономика. ↑

V

На летище Айдълуайлд едно дебело тригодишно момиченце изчакваше удобен момент да заподскача по асфалтираната пътека към самолета, готвещ се за полет Маями: Хавана: Сан Хуан и гледаше с преситено изражение през полузатворени клепачи над обсипаното с пърхот бащино рамо към събралото се за изпращането въодушевено множество роднини.

— Адиос, Кукарачита — викаха те. — Адиос.

За такъв ранен час летището бе препълнено. Рейчъл предаде по радиоуредбата повикване за Естър и се впусна наслуки сред тълпата да търси своята изчезнала съквартирантка. Най-после тя дойде при опряния на заграждението Профейн.

— И ние сме едни ангели-хранители, майка плаче.

— Проверих полетите на „Пан Американ“ и всички останали аеролинии — каза Профейн. — Тоест, големите компании. Всички места са били заети още преди няколко дни. Тази сутрин има само един полет на „Англо Еърлайнс“.

По радиоуредбата обявиха полета. На пистата стоеше извехтял и очукан самолет DC 3, почти не отразяващ светлината на прожекторите. Отвориха прохода и чакащите пътници започнаха да се придвижват напред. Изпращачите на невръстната пуерториканка бяха дошли въоръжени с маракаси, тимпани и клавеси. Те минаха вкупом през прохода и като сплотен охраняващ ескорт поведоха момиченцето към самолета. Пет-шест полицаи опитаха да спрат шествието. Някой запя и скоро всички подхванаха песента.

— Ето я! — извика Рейчъл.

Естър изскочи тичешком иззад редица шкафчета за багаж. Отнякъде се появи Слаб, който опитваше да й пресече пътя. От очите на Естър капеха сълзи, от устата — ридания, куфарът й оставяше одеколонена следа, която веднага се изпаряваше от бетона. Тя се шмугна сред пуерториканците. Тичащата след нея Рейчъл заобиколи един полицай и се сблъска със Слаб.

— Ох! — шумно въздъхна Слаб.

— Сега пък какво си замислил, простак такъв?

Слаб я бе хванал за ръката.

— Остави я да замине, щом иска — рече той.

— Изтъкваше й всякакви недостатъци и я подтикна да хукне за Куба — изкрещя Рейчъл. — Да я съсипеш ли опитваш? С мен не успя, затова търсиш някой достатъчно малодушен, на твоето ниво. Защо не ограничиш грешките си до боите и платната?

Така или иначе Цялата Шантава Пасмина устройваше гореща нощ на пазителите на реда. Запищяха полицейски свирки. Скромен метеж завладяваше пространството между огражденията и самолета.

Защо не? Беше август, а и полицаите общо взето недолюбваха пуерториканците. Сложното метрономно почукване от ритмичната секция на Кукарачита премина в зловещо бръмчене, все едно ято скакалци захождаше към плодородна нива. Слаб започна високо да изброява нелицеприятни спомени от времето, когато са били хоризонтални с Рейчъл.

Междувременно Профейн опитваше, доколкото бе възможно, да се предпази от свистящите палки. Беше изгубил от поглед Естър, която, разбира се, използваше суматохата като прикритие. Някой включи светлинната сигнализация и примигващите прожектори само усилиха паниката в тази част на Айдълуайлд.

Накрая Профейн се измъкна от група доброжелатели и зърна Естър, която пресичаше пистата. Беше загубила едната си обувка. Бени тъкмо затича след нея, когато едно рухнало тяло прегради пътя му. Той се спъна, падна и когато отвори очи, видя чифт смътно познати женски крака.

— Бенито. — Печално нацупените, както винаги сексапилни устни.

— Господи! Само това липсваше!

Тя се връщаше в Сан Хуан. Нито дума за месеците след изнасилването, до този ден.

— Фина, Фина, недей да заминаваш. — Има ли смисъл да задържаш, като снимка в портфейла, една, макар и неосъзната, отдавна угаснала любов, отлитаща за Сан Хуан?

— Анхел и Херонимо са тук. — Хосефина се огледа разсеяно. — Настояват да замина. — И продължи към самолета.

Бени я последва, мърморейки несвързано. Беше забравил за Естър. Кукарачита и баща й ги изпревариха тичешком. Профейн и Фина отминаха търкалящата се на пистата обувка със счупен ток на Естър.

Накрая Фина се обърна към него, със сухи очи, без нито сълза в тях.

— Помниш ли оная вечер, когато бях във ваната? — плюна, завъртя се и хукна към самолета.

— Бабината ти трънкина! — изсумтя Бени. — Рано или късно щяха да те докопат. — Но остана там неподвижен, като истукан. — Готово, направих го! — произнесе той след известна пауза. — Това бях аз! — Мухльовците според него представляваха същества пасивни и доколкото помнеше, не бяха изпадали в подобни откровения дотогава. — Мамка му! — Освен това бе оставил Естър да се измъкне, плюс Рейчъл бе зависима вече от него, а и не бе много ясно какво ще стане с Паола. За младеж, който не чукаше редовно, му се събираха повече женски проблеми, отколкото на всички негови познати.

Той тръгна назад, да намери Рейчъл. Метежът затихваше, порядъкът бе възстановен. Зад него засвистяха витлата, самолетът потегли, зави и излезе на пистата за излитане, засили, отдели се от земята, полетя и изчезна в небето. Профейн даже не се обърна да го изпрати с поглед.

VІ

Пренебрегвайки асансьора, полицаите Йонеш и Тен Айк изкачиха с маршово темпо два етажа по величественото стълбище и тръгнаха с бодра стъпка по коридора водещ към апартамента на Уинсъм. Няколко репортери от таблоиди, които бяха хванали асансьора, ги пресрещнаха по средата на коридора. Шумът от апартамента на Уинсъм се носеше по цялата „Ривърсайд Драйв“.

— Никога не се знае какви хора откарват в „Белвю“ — отбеляза Йонеш.

Двамата с неговия партньор бяха верни поклонници на полицейския телевизионен сериал „Хайка“[1]. Бяха си изработили безизразни каменни физиономии, неизразителен равен говор и гласове без каквато и да е интонация. Единият бе висок и кльощав, другият беше нисък и дебел. Двамата вървяха в крак.

— Поговорих с доктора там — рече Тен Айк. — Младичък още, казва се Готшалк. Уинсъм им е разправил доста неща.

— Сега ще видим, Ал.

Йонеш и Тен Айк вежливо изчакаха пред вратата, докато единственият фотограф в групата провери светкавицата на камерата си. Иззад вратата долетя налудничаво радостен женски писък.

— Охо-о! — възкликна един репортер.

Полицаите почукаха.

— Влизай, влизай — извикаха едновременно три-четири пияни гласа.

— Полиция, госпожо.

— Не понасям ченгета — изръмжа някой отвътре.

Тен Айк изрита вратата, която бе само притворена. Струпаните зад вратата отстъпиха настрана и в полезрението на фотографа се озоваха Мафия, Каризма, Фу и компания, които играеха на „Музикално одеяло“. Фотоапаратът избръмча и щракна.

— Не става — въздъхна фотографът. — Не можем да публикуваме такава снимка.

Ван Айк си проби път до Мафия.

— Достатъчно, госпожо.

— Искате ли да поиграем? — Гласът й звучеше истерично.

— Говорихме със съпруга ви — с търпелива усмивка я уведоми полицаят.

— Трябва да ни придружите — добави Йонеш.

— Мисля, че Ал е прав, госпожо.

От време на време проблясъците на светкавицата озаряваха стаята, като мълнии. Тен Айк размахваше заповед за задържане.

— Всички сте арестувани, момчета — заяви той и се обърна към Йонеш: — Позвъни на лейтенанта, Стив.

— За какво? — разкрещяха се присъстващите.

Тен Айк умееше да избира подходящия момент за действие и съответно изчака няколко удара на сърцето.

— Нарушение на обществения порядък е напълно достатъчно като обвинение — поясни той.

Тази вечер може би единствените, чието спокойствие остана ненарушено, бяха Маклинтик и Паола. Малкият пъргав „триумф“ се носеше устремно край Хъдзън и прохладният насрещен ветрец издухваше последните частици от Нуева Йорк, които досега бяха задръствали устите, ноздрите и ушите им.

Паола направи откровени самопризнания и Маклинтик остана спокоен. Докато тя му обясняваше коя е в действителност и разказваше за Стенсъл и Фаусто, — дори включи в своята изповед кратък носталгичен пътепис за Малта, — Маклинтик внезапно осъзна нещо, което би трябвало да е проумял отдавна: че единственият изход от това превключване от равнодушие към налудничавост, очевидно е бавната, обезкуражаваща, тежка работа. Обичай, без да го обявяваш на всеослушание, помагай без прекаляване и престараване и без да го афишираш: бъди спокоен, ала не и равнодушен. Ако бе имал поне малко здрав разум, той би трябвало отдавна да е стигнал до тази мисъл. Тя не му бе хрумнала спонтанно като откровение, а бе възникнала само като признание, че за възприемането на някои неща е нужно известно време.

— Ясно — отбеляза след малко той, когато навлизаха в курортния район Бъркшайърс. — Знаеш ли, Паола, цялото това време аз съм свирукал някаква глупава темичка. Същински господин Благодушко, това съм аз. Мързелив и безрезервно вярващ, че все отнякъде ще се намери чудотворен лек, който ще изцели този град, а заедно с него и мен. Няма и никога няма да има такова вълшебно средство. Никой няма да слезе от небето и да заглади конфликта между Руни и жена му, или в Алабама или в Южна Африка или да ни сдобри с Русия. Вълшебни думички не съществуват. Дори „обичам те“ не е достатъчно силно като заклинание. Представяш ли си Айзенхауер да изпрати такова признание на Маленков или Хрушчов![2] Смехория направо.

— Човек трябва да бъде спокоен, ала не и равнодушен — продължи той след кратка пауза. Преди двайсетина километра бяха минали край прегазен на шосето скункс и вонята ги преследваше все още. — Ако майка ми беше жива, щях да я накарам да избродира на кърпичка тези думи.

— Ти нали знаеш… — започна тя — … че аз трябва да…

… се върнеш у дома. Знам, разбира се. Но седмицата още не е приключила. Давай го по-спокойно, момичето ми.

— Не мога. Как мога изобщо да бъда спокойна?

— Ще стоим далеч от всякакви музиканти — бе единственото, в което я увери Маклинтик. Знаеше ли той изобщо какво душевно състояние да й препоръча.

— Ези-тура — запя Маклинтик на масачузетските дървета — сега лекувам неврози с акупунктура…

[1] „Хайка“ — телесериал за лосанджелиската полиция, излъчван по американската телевизия от 1952 до 1970 г. ↑

[2] Дуайт Айзенхауер (1890–1969) — президент на САЩ (1953–1961); Григорий Маленков (1902–1988) — министър-председател на СССР (1953–1955); Никита Хрушчов (1894–1971) — първи секретар на КПСС (1953–1964) и министър-председател на СССР (1958–1964). ↑

Тринадесета глава
В която връвта на йо-йо се проявява като душевно състояние

І

По време на пътуването до Малта, което стана в края на септември, слънцето изобщо не се показа в небето над Атлантика. Името на лайнера бе „Сузана Скуадучи“ и той преди време бе изиграл незначителна роля в отдавна прекратеното опекунство на Бени над Паола. Онази сутрин — осъзнавайки, че йо-йо-то на Съдбата за пореден път е заело изходно положение, — Бени също се върна на обвития от мъгла кораб, без никаква принуда, без предчувствия, без нищо; просто с мисълта да остане на повърхността, да улови дадена посока и да се носи по течението, накъдето го отведе волята на Съдбата. Ако Съдбата би могла да има воля, разбира се.

Няколко души от Пасмината дойдоха да пожелаят на Профейн, Стенсъл и Паола леко плаване — тези, които не бяха в затвора, в провинцията или в болницата. Рейчъл не се появи. Делничен ден, тя би трябвало да е на работа. Поне тъй предполагаше Бени.

Той бе попаднал на кораба случайно. Преди две-три седмици — докато Стенсъл обикаляше града, упражняваше „влияние“, уреждаше билети, визи и ваксинации за себе си и Паола, внимателно отбягвайки да нарушава уединението на Профейн и Рейчъл — Бени бе почувствал най-после, че е стигнал до някаква мъртва точка и се е устроил в този град, намерил е своето Момиче, открил е своето призвание в професията нощен пазач и обект за подигравки на МОР, и е намерил подслон в апартамент с три момичета, едно от които бе заминало в Куба, второто щеше да отплава за Малта, а третото, неговото, оставаше в Нуева Йорк.

Бе забравил за неодушевения свят и закона за възмездието. Напълно бе забравил, че тяхното безметежно уединение, двойната обвивка от успокоение, се бе родило само няколко минути след многократното подритване на гумите, което за един неудачник е чиста проба глупашко недомислие.

А Те (неодушевеният свят и законът за възмездието) се проявиха твърде скоро. Само няколко дни след това, веднъж в четири сутринта Профейн легна, надявайки се на поне осем часа сън, преди да стане време за работа. Когато най-после отвори очи, осветлението в стаята и състоянието на пикочния мехур му подсказаха, че се е успал. Електрическият будилник на Рейчъл жужеше весело до него и стрелките му показваха 1:30 след полунощ. Рейчъл беше излязла някъде. Бени запали осветлението и видя, че будилникът е нагласен да звъни в полунощ и копчето е оставено на позиция „включено“. Значи някаква неизправност. „Мамицата ти, копеле такова!“ Той хвана часовника и го запрати напосоки из стаята. При удара във вратата на тоалетната, будилникът се включи и зазвъня гръмко и високомерно: „Бззз“.

По-нататък Бени обърка лявата с дясната обувка, поряза се при бръсненето, в метрото жетонът не пожела да влезе в процепа на въртящата се преграда и влакът отпраши току под носа му. Когато пристигна в центъра на града, вече минаваше три часа и в „Антрорисърч Асосиейтс“ царяха врява и хаос. Бергомаск го посрещна на вратата, почервенял от яд.

— Познай какво стана — изкрещя шефът.

Оказа се, че тази нощ бил провеждан планов експеримент. Около 1:15 часа един от големите електронни възли направо побеснял, половината платки изгорели, аварийната инсталация зазвъняла, противопожарната система и два балона с CO₂ се включили, а през това време дежурният техник кротичко спял.

— Не плащаме на техниците, за да се будят нощем — сумтеше Бергомаск. — За тази цел имаме нощни пазачи. — МОР седеше до срещуположната стена и от време на време подсвиркваше тихичко.

Веднага щом загря какво е положението, Бени сви рамене.

— Глупаво е, разбира се, но и аз винаги съм бил на същото мнение. Просто лош навик. Но, както и да е. Съжалявам за всичко това.

Отговор не последва. Бени направи кръгом и бавно излезе, влачейки крака. Предположи, че ще му изпратят обезщетението по пощата. Освен ако не решат, че ще трябва да заплати стойността на повреденото оборудване.

Леко плаване, подхвърли след него МОР.

— Това пък какво означава?

Ще видим.

— Сбогом, приятелю стари.

Бъди спокоен. Бъди спокоен, ала не и равнодушен. Това е девизът на твоята страна от утрото, Профейн. Е, хайде стига. Нещо много се разприказвах.

— Обзалагам се, че под циничната бутиратна козина се крие един мърляч. Сантиментален мърляч.

Нищо няма там вътре. Кого будалкаме?

Последният разговор с МОР. Когато се върна на 112-та Улица, той събуди Рейчъл.

— Значи пак ще се мотаеш по улиците, младежо.

Тя опитваше да го ободри. Бени общо взето й признаваше това, но ужасно го бе яд на него самия, защото дотолкова се бе размекнал, та да забрави, че е неудачник по рождение. Единствено на нея можеше да си изкара яда.

— Толкоз по-добре за теб — промърмори Бени. — Ти винаги си била състоятелна.

— Достатъчно съм платежоспособна, за да издържам и двама ни, докато в „Пространство/Време“ ти намерим подходяща работа. Наистина подходяща.

Фина бе опитвала да го насочи по същия път. Нея ли бе срещнал онази вечер на Айдълуайлд? Или само още един МОР, поредната нечиста съвест, която му бе досаждала под ритъма на самбата?

— Може би не искам да си намирам работа. Може би предпочитам да скитам. Нали помниш, че обичам скитниците?

Рейчъл се отдръпна, за да му направи място в леглото, подтиквана от неизбежните задни мисли.

— Не искам да говоря за никаква любов — каза тя на стената. — Това винаги е опасно и до нищо добро не води. Понякога трябва да си кривим по малко душите, Профейн, да заблуждаваме. Хайде вече да спим.

Не: той не можеше да се примири.

— Искам само да те предупредя. Не обичам нищо на този свят, дори теб не обичам. Всеки път, когато ти се обяснявам в любов, а аз ще го правя често, това ще бъде лъжа. Даже това, което сега казвам, е наполовина преструвка, за да предизвикам съчувствие.

Тя се престори, че хърка.

— Добре де, ти знаеш, че съм неудачник. Как може да си толкова глупава, Рейчъл А., та да ми говориш за взаимност? Неудачникът може само да взема. От гълъбите в парка, от момичето на улицата, независимо дали то е добро или лошо. Неудачник като мен само взема и нищо не дава в замяна.

— Хайде да отложим този разговор — смирено предложи тя. — Емоциите, сълзите и кризата в любовните отношенията могат да почакат. Не сега, миличък Профейн. Сега е време за сън.

— Не — той се надвеси над нея. — Скъпа моя, аз не ти разкривам нищо от себе си, нищо потулено няма в мен. Мога да говоря каквото пожелая, напълно спокойно, понеже то не е тайна, а е изложено на показ, всеизвестно е. Това няма нищо общо специално с мен, просто всички неудачници са такива.

— Шштт… — обърна се тя към него, разтваряйки крака.

— Не разбираш ли, — продължи Бени, силно възбуден, макар това да бе последното нещо, което искаше в момента, — аз, както и всеки друг загубеняк, неволно създавам в момичетата впечатлението, че имам някаква скрита и неподлежаща на разгласяване мечта или миналото ми е забулено в дълбока тайна. Обаче това е заблуда, измама и нищо повече. — Сякаш му подсказваше МОР: — Нищо няма там вътре. Останала е само празната черупка. Мила моя, — той бе възприел възможно най-фалшивия и високопарен тон, който би могъл да постигне, — това е много добре известно на неудачниците и те го прилагат безотказно, понеже са наясно, че всяко момиче има нужда от загадъчност, тайнственост, от романтика. Защото жената отдавна е проумяла, че опознае ли докрай мъжа, той ще й стане безумно скучен. Зная какво мислиш сега: „Горкото момче, защо се принизява така?“ Но аз просто използвам тази любов, която ти, клета глупачка, продължаваш да смяташ за взаимна, за да се настаня между краката ти, ето така, и да получа своето, без да се задълбочавам особено какво чувстваш ти, и хич не ми пука дали ще свършиш или не. Стига ми само да приемам, че съм достатъчно изкусен любовник, за да те накарам да свършиш и… — Бени говореше и говореше неспирно, докато свършиха и двамата, а след това легна по гръб, за да се отдаде на традиционната печал.

— Време ти е да пораснеш — отбеляза накрая Рейчъл. — Само едно ще ти кажа: мило мое нещастно момче, да ти е идвало някога наум, че ние също получаваме? Ние сме по-възрастни от вас, ние сме живели някога във вашите тела: петото ребро, което е най-близо до сърцето. И оттогава насам сме ви изучили най-подробно. А после сме превърнали това в наша игра: да подхранваме сърцата, които всички вие смятате за празни, макар ние да знаем, че не е така. Сега всички вие живеете вътре в нас, отначало цели девет месеца, а после всеки път по малко, когато опитвате да се върнете там, откъдето сте излезли.

Той хъркаше без никакви преструвки.

— Господи, колко помпозна и самомнителна ставам. Лека нощ…

И тя заспа. Привидя й се ободрително радостен, пъстроцветен, ярък и необикновено подробен сън за сексуално сношение.

— Ще проверя какви свободни места са обявени при нас — каза тя на другата сутрин, след като стана и се облече. — Ти спи. Ще се обадя по-късно.

Което, разбира се, го разсъни окончателно. Известно време той се клатушкаше насам-натам из апартамента, блъскаше се в мебелите и ругаеше всичко наред.

— Метрото! — извика Бени, също както гърбушкото Квазимодо е призовавал катедралата Парижка Света Богородица за убежище.

Цял ден обикаля като йо-йо, привечер излезе на улично ниво, отиде в един бар и се напи. Рейчъл го посрещна с усмивка у дома (у дома?) и опита да продължи играта.

— Искаш ли да станеш търговски пътник? Ще продаваш електрически машинки за подстригване на френски пудели.

— Никакви неодушевени предмети — с върховно усилие отвърна той. — Виж бели робини, може.

Рейчъл го последва в спалнята и му събу обувките, когато той заспа на леглото. Дори го зави.

Целия следващ ден, измъчван от махмурлук, Бени изкара като йо-йо на стейтън-айлъндския ферибот, наблюдавайки влюбени млади двойки, които се натискаха, опипваха, разделяха и събираха.

На другия ден той стана преди нея и отиде на Рибния пазар Фултън, за да наблюдава ранноутринното оживление. Пиг Бодайн се повлече с него.

— Искам да подаря една риба на Паола, хюй, хюй — обяви Пиг.

Което възмути Профейн. Двамата се разходиха из Уолстрийт и разглеждаха стендовете на няколко финансови посредници. След това полека-лека стигнаха чак до Сентрал Парк. И така убиха още половин ден. После съзерцаваха един светофар цял час. Накрая влязоха в някакъв бар и там гледаха сапунена опера по телевизията.

Върнаха се късно, силно развеселени. Рейчъл я нямаше.

В замяна на това обаче от стаята си излезе Паола, сънена, по нощница. Пиг започна да дращи и стърже с крака по мокета, имитирайки куче.

— О! — възкликна Паола, когато видя Пиг. — Направете си кафе — прозя се тя. — Аз отивам да спя.

— Правилно — измърмори Пиг. — Златни ти уста. — И, без да сваля очи от талията й, последва като зомбиран Паола в спалнята и затвори вратата след тях. Много скоро приготвящият кафето Бени чу писъци.

— ’Кво става? — Той надникна в спалнята. Пиг бе успял да се покатери върху Паола и изглеждаше свързан с нейната възглавница посредством дълга нишка лиги, която блестеше на идващата от кухнята флуоресцентна светлина.

— Помощ ли? — озадачено възкликна Профейн. — Това изнасилване ли е?

— Махни този шопар от мен — изкрещя Паола.

— Хей, Пиг. Слизай.

— Ебе ми се — запротестира Пиг.

— Дръпни се от нея — заповяда Профейн.

— Да ти го начукам с вазелин — озъби се Пиг.

— Няма да стане. — Профейн хвана Пиг за яката и почна да го издърпва от Паола.

— Ще ме удушиш бе — предупреди го Пиг след малко.

— Прав си — потвърди Бени. — Обаче веднъж ти спасих живота. Помниш ли?

Точно така и беше. Още когато служеха на „Ешафод“, Пиг бе обявил на всеослушание, че не признава никакво друго предпазно средство, освен френския брадавичен кондом. Това изделие на химическата промишленост представляваше обикновен презерватив, с релефно орнаментиран горен слой (и най-често увенчан на върха с някаква фигурка), усилващ възбуждането на вагиналните нервни окончания, които не можеха да бъдат стимулирани с обичайните способи. Когато бяха акостирали в Ямайка последния път, Пиг се върна от Кингстън с пълна чанта френски кондоми — 50 „Слон Джъмбо“ и 50 „Мики Мауса“. Но все пак дойде денят, когато Пиг се оказа без тази надеждна защита, тъй като последният презерватив бе изразходван по време на паметната битка с бившия му колега младши лейтенант Нуп още преди седмица на мостика на „Ешафод“.

Пиг и неговия приятел, електронният техник Хирошима, бяха разработили една далавера с радиолампи. На миноносци от типа на „Ешафод“ наличните електронни компоненти се зачисляват на техника и той еднолично води техния отчет. Следователно Хирошима имаше възможността да заделя по нещо за търговийка на черно и той не закъсня да се възползва от това, веднага щом намери един дискретен клиент в центъра на Норфък. От време на време Хирошима открадваше по няколко радиолампи, а Пиг ги слагаше в мешока и ги изнасяше, когато излизаше в градски отпуск.

Една вечер Нуп бе застъпил на вахтено дежурство. Обикновено вахтеният офицер само виси на юта и отдава чест на отиващите и прибиращите се от отпуск. Той също има грижата излизащите в отпуск да са с правилно вързани кърпички на шията, с вдигнати ципове на панталоните и всеки да е облечен в своята униформа. Освен това следи да не бъде изнасяно или внасяно нещо непозволено на кораба. Напоследък Нуп бе станал особено бдителен. Хауи Сърд — корабен писар и непоправим пияница, чиито крака бяха разкрасени с по две напълно обезкосмени ивици от честата употреба на тиксо за залепване на шишета с уиски под панталоните с цел снабдяването на екипажа с нещо по-приятно за пиене от етиловия алкохол използван за торпедно гориво — почти бе взел двете стъпала от юта към корабната канцелария, когато Нуп му нанесе мълниеносен нисък шут под коляното в маниера на тайландски боксьор. И ето го Хауи, стои като закован, а смес от уиски „Шенли Ризърв“ и кръв се стича по официалните му обувки. Нуп, разбира се, изграчи победоносно. Той също бе хванал веднъж Профейн, който опитваше да изнесе три килограма хамбургери, отмъкнати от камбуза. Профейн се размина с дисциплинарното наказание, понеже раздели плячката наполовина с Нуп, който в този период имаше неприятности с жена си и бе съобразил, че килограм и половина хамбургери могат да послужат като напълно уместен сдобрителен подарък.

Ето защо няколко дни след това Пиг бе напълно разбираемо нервен, когато опитваше едновременно да отдаде чест и да извади личната карта и отпусната книжка, като междувременно не изпускаше от поглед Нуп и пълния с радиолампи мешок.

— Моля за разрешение да сляза на брега, сър — отрапортува Пиг.

— Разрешавам. Какво има в мешока?

— В мешока ли?

— Да, ето в този.

— Интересно, какво ли има? — замисли се Пиг.

— Сигурно бельо за смяна — предложи Нуп, — тоалетни принадлежности, списания, мръсни дрехи за мамчето, да ги изпере…

— Точно така, сър. Добре че ме подсетихте, господин Нуп…

— А също и радиолампи.

— ’Кво?

— Отваряй мешока.

— Мисля, че бих искал да се отбия за малко в канцеларията и да прегледам корабния устав, сър — отвърна Пиг. — Просто така, за всеки случай, да проверя дали не ми заповядвате да направя нещо, как да кажа, нещо нередно…

Нуп внезапно подскочи със зловеща усмивка и се приземи право върху отпускарския мешок, където нещо издрънча отвратително и захрустя.

— Аха! — тържествуващо изкряка Нуп.

След седмица капитанът разгледа простъпката на Пиг и му наложи забрана за брегови отпуск. Името на Хирошима изобщо не бе споменато. Обикновено за подобни кражби се полагаше военен съд, арест и позорно уволнение — с цел укрепване на морала. Обаче добрият стар командир на „Ешафод“, капитан К. Осрик Лич, се бе обградил плътно със сплотен кръг от матроси, които до един можеха да бъдат определени като непоправими закононарушители. Трупата включваше помощник-машиниста „Бебето“ Фаланж, който периодично си връзваше забрадка и разрешаваше на наредилите се на опашка моряци от I взвод да му пощипват бузите; палубният матрос Лейзър, който драскаше мръснишки надписи върху паметника на Конфедерацията в центъра на града и обикновено го докарваха в усмирителна риза от отпуск; неговият приятел Теледу, който веднъж, за да се скатае от наряд, бе скочил в хладилника и остана там две седмици, преживяваше на сурови яйца и замразени хамбургери, докато бе извлечен навън от цяло полицейско звено начело с корабния полицай; и старшина-кормчия Грумсман, за когото лазаретът бе втори дом, защото той непрекъснато завъждаше пичи въшки, които, за безкрайно огорчение на корабния лекар, наистина благоденстваха и се размножаваха още по-неудържимо под живителното въздействие на предписвания от него свръхмощен суперпестицид.

Капитанът, вече свикнал при разследването на всяко произшествие да вижда мутрите на тази част от екипажа, започна да се отнася към тях със снизходително благоразположение, като с „негови момчета“. Той задейства връзките си и прибегна до всевъзможни нерегламентирани и полузаконни процедури, за да ги удържи във флота и съответно на борда на „Ешафод“. Пиг в качеството си на пълноправен член-основоположник на Капитанското (тъй да се каже) Войнство, мина само с един месец лишаване от брегови отпуск. Но скоро времето започна да се точи нескончаемо бавно и Пиг, естествено, бе привлечен в орбитата на въшлясалия Грумсман.

Именно Грумсман бе организаторът и решаващият фактор в почти фаталното запознанство на Пиг със стюардесите Ханки и Панки, които заедно с още дузина себеподобни обитаваха огромен апартамент близо до Върджиния Бийч. Още същата вечер, когато забраната на Пиг за отпуск изтече, Грумсман го отведе там, като двамата предварително се бяха натоварили с пиене от един държавен винарски магазин.

Та значи Пиг се ориентира към Панки, защото Ханки беше момиче на Грумсман. А Пиг все пак съблюдаваше някакви морални принципи. Така и не узна действителните им имена, обаче това нямаше значение. Ханки и Панки бяха фактически взаимозаменяеми: и двете неестествено руси, на възраст от двайсет и една до двайсет и седем, високи между 155 и 167 см. (и тегла съответстващи на ръста), с чиста гладка кожа на лицата, без очила или контактни лещи. Двете четяха еднакви списания, използваха еднакви паста за зъби, дезодорант и сапун, извън работата често си разменяха цивилните дрехи. Една нощ Пиг всъщност се озова в леглото с Ханки. За свое оправдание на следващата сутрин той обяви, че е бил пиян до смърт. Грумсман прие извиненията твърде лесно, защото се оказа, че подобно недоразумение е станало причина той самият да легне при Панки.

Нещата вървяха така в пълна идилия. През пролетта и лятото орди курортисти се устремяваха към плажа, а представителят на бреговата полиция посещаваше (от време на време) заведението „При Ханки и Панки“, за да потушава безредиците и да пие кафе. В резултат от безспирните настойчиви подпитвания на Грумсман, излезе наяве следното: в леглото Панки изпълнявала нещо тъй изумително, че Пиг, по негово собствено признание, „направо откачал“ от възбуда. Какво точно, никой не разбра. Пиг, който в подобни ситуации бе пределно неприкрит, сега демонстрираше поведение на ясновидец след мистическо откровение, тоест не бе в състояние, а може би не искаше, да придаде словесна форма на божествения и неописуем талант на Панки. Каквато и да бе дарбата на Панки, тя притегляше като магнит Пиг на Върджиния Бийч всеки градски отпуск, а понякога той даже бягаше от вахта, за да отиде в апартамента. Веднъж, когато все пак бе останал на нощна вахта на „Ешафод“, след кинопрожекцията Пиг се размота към каюткомпанията и завари там старшина-кормчията, увиснал от таванските ръкохватки, да надава отсечени крясъци и се люлее като маймуна. „Само афтършейв ги оправя тия гадинки! — изкрещя отгоре Грумсман на Пиг, който се стресна от вика му. — Отрязват се и заспиват.“ После скочи долу и разказа на Пиг за своите пичи въшки, които, според неотдавна разработената от него теория, всяка събота вечер устройвали танцови забави сред гъсталака на срамното му окосмяване.

— Я стига вече — прекъсна го Пиг. — Какво става с нашия Клуб? — Той имаше предвид тъй наречения „Клуб на настоящите и бившите наказани моряци“, сформиран наскоро с цел подготовка на заговори против Нуп, който между другото бе командир на Грумсман.

— Нуп не понася водата в каквото и да е състояние — разкри Грумсман. — Не умее да плува и отгоре на всичко има три чадъра.

Двамата започнаха да обсъждат възможните начини за оросяване на Нуп, с изключение на хвърлянето зад борда. Няколко часа след отбоя към заговора се присъединиха Лейзър и Теледу, които дотогава бяха играли „блекджек“ в столовата (залагайки бъдещите си заплати). И двамата бяха загубили. Както и всички членове на Капитанското Войнство. Носеха бутилка уиски „Стар елен“, изкрънкана от Хауи Сърд.

В събота Нуп беше на вахта. Във ВМФ има ритуал наречен „Вечерно спускане на знамето“. Този ритуал се изпълнява при залез-слънце и изглежда наистина впечатляващ, когато се провежда на норфъкския военноморски кей. Ако го наблюдавате от мостика на някой миноносец, можете да видите как внезапно де що се движи — на крака или на колела — спира, всички застават „мирно“, извръщат глави и отдават чест на американското знаме, пълзящо надолу по дузина кърмови флагщоци.

Нуп бе застъпил като дежурен офицер първата полувахта, от 4 до 6 часа следобед. Грумсман трябваше да обяви: „На палубата, мирно, равнение по знамето“. Неотдавна по искане от командването на кораба-цистерна „Мамонтова пещера“, — успоредно на която бяха акостирали „Ешафод“ и неговата дивизия, — от вашингтонската брегова част бяха изпратили един тромпетист, и съответно тази вечер даже имаше тръба, която изсвири отбой.

Междувременно Пиг лежеше на покрива на лоцманската кабина и до него имаше купчинка много любопитни предмети. Долу, зад кабината, Теледу пълнеше с вода от крана презервативи — в това число и от френските брадавични на Пиг — и ги подаваше на Лейзър, който ги трупаше до Пиг.

— На палубата! — започна Грумсман. Отгоре долетя първата нота на отбоя. Изпреварвайки събитията, няколко кораба на десния фланг започнаха да спускат флаговете си. Нуп излезе на мостика, за да упражни надзор върху провеждането на церемонията. — Мирно! Равнение по знамето! — Пляс и първият кондом шльопна на пет сантиметра от крака на Нуп.

— Ух-х! — изстена Пиг.

— Гледай да го улучиш докато отдава чест — екзалтирано прошепна Лейзър.

Вторият презерватив кацна здрав и невредим върху фуражката на Нуп. С периферното си зрение Пиг отбеляза, че целият кей замира в безкрайна вечерна неподвижност, оцветена в оранжево от залязващото слънце. Тръбачът си знаеше работата и свиреше Вечерна Заря чисто и силно.

Третият презерватив се отклони много от целта и прелетя извън борда. Пиг направо се тресеше.

— Не мога да го уцеля — повтаряше той. Вбесен, Лейзър грабна два кондома и избяга. — Предател — изръмжа Пиг и хвърли един след него.

— Аха-а, така значи, а! — възнегодува Лейзър, който бе застанал между две 80-милиметрови оръдия, и запрати един презерватив обратно към Пиг. Тръбата изсвири ритмична фраза.

— Продължавай — насърчи го Грумсман.

Нуп отпусна елегантно дясната ръка, а с лявата свали от фуражката си един пълен с вода кондом. После спокойно тръгна нагоре по стълбата на лоцманската кабина, към Пиг. Отначало видя клекналия до крана Теледу, който продължаваше да пълни презервативи. Долу на торпедната палуба Лейзър и Пиг устройваха истинско водно сражение и се гонеха около сивите торпедни установки, придобили оранжево-червена окраска от лъчите на залязващото слънце. Въоръжен с изоставените от Пиг боеприпаси, Нуп се включи в битката.

Накрая, изморени и мокри до кости, те се заклеха във вечна дружба и вярност един на друг. Грумсман дори произведе Нуп в почетен член на Клуба на Настоящите и Бившите Наказани Моряци.

Примирието, дойде изненадващо за Пиг, който бе очаквал тежко наказание. Той бе разочарован и не виждаше друг начин за подобряване на своето положение и съответно настроение, освен заниманието със секс. За зла беда обаче, точно тогава страдаше от безкондомие. Опита да заеме няколко. Но моментът бе крайно неподходящ. Бе настъпил ужасният и мрачен период преди заплата, когато всички свършват всичко: пари, цигари, сапун и особено презервативи, да не говорим за френските такива.

— Господи! — вайкаше се Пиг. — Какво да правя?

На помощ му се притече Хирошима, радиотехник 3-ти клас.

— Случайно да те е осветлявал някой относно биологичното въздействие на радиовълните? — запита този изтъкнат представител на доблестната моряшка техническата мисъл.

— ’Кво? — недоумяваше Пиг.

— Постой около радарната антена, докато тя излъчва и после ще бъдеш стерилен за известно време — посъветва го Хирошима.

— Ама сериозно ли? — удиви се Пиг. Наистина сериозно. И Хирошима показа на Пиг книгата, в която бе написано това. — Ами ако ме е страх от височини? — попита Пиг.

— Това е единственият начин — увери го Хирошима. — Ти само ще се покатериш на мачтата, а аз ще включа радарната антена.

Вече силно разклатен, психически и физически, Пиг изкачи стълбите до мачтата и се накани да я изкатери. Придружаващият го Хауи Сърд грижовно му предложи глътка някаква мътна течност от бутилка без етикет. Катерейки се по мачтата Пиг застигна Профейн, който се люлееше, седнал на една дъска, окачена на реята. Профейн боядисваше мачтата.

— Дум ди дум, ди дум — тананикаше Профейн. — Здрасти, Пиг.

„Добрият ми стар приятел, мислеше си Пиг. Сигурно неговите думи са последните, които чувам на този свят.“

— Давай Пиг! — изкрещя появилият се долу Хирошима.

Пиг направи грешката да погледне към краката си. Хирошима допря палец и показалец в колелце и размаха този насърчителен знак нагоре към Пиг, който вече се бореше с напъните за повръщане.

— Какво правиш из нашия квартал? — попита Бени.

— Излязох да се поразходя само — отвърна Пиг. — Виждам, че боядисваш мачтата.

— Правилно — отвърна Бени. — В палубно сиво.

Двамата обсъдиха подробно темата за цветовата гама на „Ешафод“, а също и проточилия се юридически диспут по случая с палубния матрос Профейн, който бе заставян да боядисва мачтата, макар това да бе задължение на радарното звено.

Хирошима и Сърд започнаха нетърпеливо да подвикват отдолу.

— Е, сбогом приятелю — въздъхна Пиг.

— Внимавай като ходиш по площадката — предупреди го Профейн. — Там горе съм складирал малко хамбургери, които свих от камбуза. Смятам да ги пренеса през първа палуба.

Пиг кимна и продължи бавно нагоре по скърцащата мачта. Когато стигна върха, той показа нос над площадката, подобно на Килрой, и прецени обстановката. И действително хамбургерите на Профейн бяха там. Пиг вече бе започнал да се изкачва на платформата, когато свръхчувствителният му нос откри нещо странно. Надигайки нос от площадката, той подуши съсредоточено.

— Интересна работа! — възкликна гласно Пиг. — Мирише на пържен хамбургер. — Разгледа внимателно тайника на Профейн. — Ясно! — отбеляза той и започна бързо спускане надолу по стълбата. Когато се изравни с Профейн, извика: — Приятел, току-що ми спаси живота. Да ти се намира някаква връв?

— Защо ти е? — попита Бени, подхвърляйки му парче канап. — Ще се бесиш ли?

Пиг направи примка в единия край и отново се изкачи до площадката. След няколко опита сполучи да улови пакета с кайма, придърпа го, свали бялата си матроска и пусна в нея хамбургерите, като същевременно гледаше по възможност да не попада в излъчвателната зона на локатора. После отново слезе до нивото на Профейн и му показа позапеченото месо.

— Просто удивително! — възкликна Профейн. — Как го постигна?

— Някой ден ще трябва да ти разправя за биологичното въздействие на радиовълните — отвърна Пиг. И с тези думи обърна безкозирката надолу към Хирошима и Хауи Сърд, поръсвайки ги с топли хамбургери.

— Готов съм на всичко за теб — бе заявил тогава Пиг. — Когато кажеш, приятел. Имам свои принципи и държа на думата си.

— Добре, щом помниш — отсече Профейн, няколко години по-късно в Нуева Йорк, застанал до леглото на Паола в апартамента на 112-та Улица и стиснал полузадушения Пиг за яката. — Значи точно сега е моментът да спазиш дадената дума.

— Няма как. Нали си имам принципи — изхриптя Пиг, стана и избяга, силно опечален.

Когато той излезе, Паола протегна ръце към Бени и го дръпна плътно до себе си.

— Не — възпротиви се Профейн. — Вярно, че аз все това повтарям, но сега наистина е не.

— Толкова дълго те нямаше. Много отдавна беше, когато пътувахме с автобуса.

— Кой казва, че съм се върнал?

— Рейчъл ли е избраницата? — Тя придържаше с длани Профейн за главата. Майчински жест, нищо повече.

— Да, тя е, но…

Паола чакаше.

… положението е кофти. Обаче не желая някой да е зависим от мен.

— Това вече се случи — прошепна тя.

Не, помисли Бени, тя е откачила. Само не и аз. Не и такъв загубеняк като мен.

— Тогава защо изгони Пиг?

Няколко седмици той размишляваше по нейния въпрос.

ІІ

Раздялата приближаваше неотвратимо.

Един следобед, Профейн случайно се озова в района на „Хюстън Стрийт“, в квартала, където бе прекарал своето детство и юношество. Беше малко преди отплаването за Малта, хладно, ранна есен. Притъмня рано и децата, които бяха играли бейзбол, вече се разотиваха. Без някаква особена причина, Бени реши да навести родителите си.

Две преки и нагоре по стълбите, покрай апартамента на полицая Базилиско, чиято жена редовно оставяше боклука в коридора; край госпожица Ангевайн, която имаше някакъв дребен бизнес; край семейство Винъсберг, чиято дебела дъщеря постоянно опитваше да завлече невръстния Профейн в банята; край пияницата Максайкс; край скулптора Флейк и неговото гадже; край старата, но активно практикуваща вещерство Мин Де Кошта, която гледаше осиротели мишки; покрай неговото собствено минало, въпреки че беше ли известно то някому? Във всеки случай не и на Профейн.

Бени спря пред тяхната врата и почука, макар да позна по звука (както предусещаме по звъна в телефонната слушалка дали Тя си е вкъщи или не), че нямаше никой у дома. Подир малко натисна дръжката: защо не, след като бе дошъл чак до тук. Родителите му нямаха навика да заключват вратите. Той влезе и автоматично се насочи към кухнята, да провери какво има на масата. Шунка, пуешко, печено говеждо. Плодове: грозде, портокали, сливи, ананас. Поднос с пирожки, купа с бадеми и бразилски орехи. Плитка чесън, захвърлена, като огърлица на богата дама, върху китки пресен розмарин, копър, естрагон. Две солена трески с вторачени безжизнени очи в голяма пита проволоне, бледожълт пармезан, и Бог знае колко от техните братовчеди — рибени кюфтета във ведърце с лед.

Не, майка му изобщо не притежаваше телепатични способности и не го очакваше. Не очакваше и съпруга си Джино, дъжд, бедност, или каквото и да е. Тя просто страдаше от натрапчивия импулс да храни някого. Профейн бе сигурен, че без такива майки светът би загубил много.

Остана в кухнята цял час, докато навън мръкваше. Разхождаше се из това поле, отрупано с неодушевена храна и одухотворяваше някои късчета от нея, обсебваше ги в своето тяло. Скоро бе вече съвсем тъмно и златисто-препечената повърхност на месата и лъскавите кори на плодовете заблестяха още по-силно на светлината от отсрещните прозорци. Заваля дъжд. Профейн излезе от апартамента.

Те щяха да се досетят, че е идвал.

Профейн, чиито нощи сега бяха свободни, реши, че може да си позволи да посещава по-често „Ръждивата лъжица“ и „Клонестият тис“, без да прави сериозни компромиси.

— Това ме унижава, Бени! — викаше Рейчъл. От деня, когато го уволниха от „Антрорисърч Асосиейтс“, той опитваше да я унижава по всички известни му начини. — Защо не искаш да ти намеря работа? Вече е септември, студентите се разотиват от града, пазарът на труда никога не е бил по-благоприятен.

— Приеми, че съм в отпуск — увещаваше я той. Но как можеш да си вземеш отпуск от две подопечни на теб жени?

Още преди да се усети, Профейн бе станал пълноправен член на Пасмината. Под опекунството на Каризма и Фу, той се научи да употребява собствени имена, да държи на пиене, да запазва невъзмутимо изражение на лицето, да пуши марихуана.

— Рейчъл, аз пуших трева — призна той след седмица, когато се бе отбил за малко в апартамента.

— Махай се оттук.

— ’Кво?

— Ти се превръщаш в марионетка — укори го Рейчъл.

— Поне малко не те ли интересува какво е усещането?

— Пушила съм трева, ако искаш да знаеш. Глупашко занимание, като мастурбацията. Щом се кефиш, добре. Но без мен.

— Беше само веднъж. Колкото да опитам.

— Аз пък ще ти кажа само веднъж: тази Пасмина не живее, а само опитва да съществува по някакъв начин. Пасмината не създава, а само одумва хората, които сътворяват нещо. Варезе, Йонеско, де Коонинг, Витгенщайн[1], повдига ми се направо! Пасмината несъзнателно пародира себе си. А списание „Тайм“ напълно съзнателно приема всичко насериозно.

— Забавно е.

— А и това се отразява зле на потентността ти.

Той все още бе твърде замаян от марихуаната, за да спори. Нехайно развеселен излезе от апартамента, в компанията на Каризма и Фу.

Рейчъл се заключи в банята с транзистора и поплака малко. По радиото някой пееше баналната стара песен: как винаги огорчаваш този, когото обичаш и когото изобщо не трябва да огорчаваш. „Точно така, — мислеше Рейчъл, — но обича ли ме изобщо Бени? Аз го обичам. Поне тъй мисля. А нямам абсолютно никаква причина, за да го обичам.“ И зарида още по-силно.

Около един през нощта тя се появи в „Лъжицата“ с разпусната коса, цялата в черно, без никаква козметика освен размазаните печални кръгове туш около очите, придаващи й сходство с енот. Приличаше на всички останали жени и момичета наоколо: т.е. на курва.

— Извинявай, Бени. Съжалявам — каза тя. И след малко:

— Можеш да ме обиждаш и огорчаваш колкото искаш. Само ела с мен у дома, в леглото… — И много по-късно, в нейния апартамент, извърната с лице към стената: — Дори не е нужно да бъдеш мъж с мен. Само се преструвай, че ме обичаш.

Думите й не спомагаха особено за подобряване на настроението му. Ала и не го накараха да спре да ходи в „Лъжицата“.

Една вечер в „Клонестият тис“ двамата със Стенсъл се напиха.

— Стенсъл напуска страната — обяви Стенсъл. Очевидно бе желанието му да намери събеседник.

— И аз искам да замина някъде.

Стенсъл Младши се оказа талантлив последовател на Макиавели. Много скоро Профейн вече му описваше своите проблеми с жените.

— Не проумявам какво й е скимнало на Паола. Ти я познаваш по-добре. Наясно ли си какво иска тя?

Неудобен въпрос за Стенсъл.

— Вие двамата не сте ли…? — почна да извърта той. — Как да го кажа?…

— Не — отвърна Профейн. — Не и не.

Но Стенсъл дойде и следващата вечер.

— Откровено казано и Стенсъл не е в състояние да се справи с нея — призна той. — Обаче ти можеш.

— Млъкни и пий — посъветва го Профейн.

След няколко часа и двамата бяха направили главите.

— Не ти ли е хрумвало да заминеш с тях? — поинтересува се Стенсъл.

— Веднъж съм бил на Малта. Защо ми е да се връщам там.

— Не те ли привлича Валета с нещичко, поне малко? Не събужда ли някакви чувства в теб?

— Направих кратка разходка из Търбуха[2] и се накърках, както всеки друг. Прекалено пиян бях, за да усещам каквото и да е.

Което донесе известно успокоение за Стенсъл. Той изпитваше смъртен страх от Валета. Би се чувствал по-уверен на това пътуване, ако Профейн или който и да е друг: (а) поеме грижата за Паола, (б) прави компания на Стенсъл и не го оставя самичък.

Засрами се, укоряваше го съвестта му. Старият Сидни е отишъл там, въпреки че всички обстоятелства са били против него. Съвсем сам.

И как е свършило всичко това?, помисли Стенсъл, леко иронично и леко потиснато.

— Къде е твоето място, Бени? — премина в настъпление той.

— Там, където съм.

— Изтръгнат от корените си. Както и останалите от Пасмината. Всеки от тази Пасмина може още утре да си вдигне чукалата и да замине за Малта или на Луната. Попитай ги защо и ще ти отговорят: „А защо не?“

— Хич не ми пука за Валета. — Обаче има нещо все пак в тези сринати от бомбардировките сгради, в кафеникавите обломки, в трескаво многолюдната „Кингсуей“[3]. Как бе нарекла Паола острова: люлка на живота. — Винаги съм искал да бъда погребан в морето — отбеляза Профейн.

Ако Стенсъл бе забелязал свързващото звено в тази асоциативната верига, сигурно би му се разкрило едно благосклонно, добронамерено и отзивчиво сърце. Но с Паола никога не бяха говорили за Профейн. Кой изобщо е този Профейн?

Във всеки случай, кой е бил той досега. Решиха да отидат на някакъв купон на „Джеферсън Стрийт“.

На другия ден беше събота. Още в ранното утро Стенсъл почна да навестява своите „контакти“ и да ги осведомява за предполагаемия трети участник в пътуването.

Предполагаемият трети участник междувременно страдаше от жесток махмурлук. А неговото Момиче се терзаеше от пренеприятни опасения.

— Бени, защо киснеш в „Лъжицата“?

— Защо не?

— За първи път ми отговаряш така — повдигна се тя на лакът.

— Всеки ден правим по нещо за първи път.

— Ами любовта? — без да се замисля попита тя. — Кога ще ти се случа за първи път, Бен?

В отговор Бени се изтърколи от леглото, допълзя до банята и прегърна тоалетната чиния, с единствената мисъл да повърне. Рейчъл стисна ръце върху лявата си гръд, като оперна певица по време на концерт. „И това е моят мъж“. Бени се отказа от идеята за повръщане и почна да криви лице пред огледалото.

Тя приближи до него изотзад, с разчорлена от съня коса, и притисна буза в гърба му, също както Паола в онзи зимен ден миналата година на ферибота за Нюпорт Нюз. Профейн изучаваше старателно зъбите си.

— Дръпни се от гърба ми — измърмори той.

— Виж го ти! — без да помръдва от него, започна Рейчъл. — Изпушил една цигара марихуана и вече е пристрастен. Или това го каза маймунката, дето те е яхнала?

— Казвам го аз. Дръпни се от мен.

— Достатъчно ли е толкова? — отстъпи назад тя. — Или да се отместя още, а Бен? — Последва дълга пауза.

— Ако съм пристрастен към нещо, това си ти, Рейчъл А. — почти шепнешком отвърна Профейн, с разкаяние в тона, следейки с шарещ поглед отражението й.

— Пристрастен си към жените — заяви тя. — Пристрастен си към онова, което смяташ за любов: да получаваш и да получаваш. Но не и към мен.

Бени започна яростно да търка зъбите си с четката. Тя видя в огледалото как от устата му разцъфна грамаден цвят от прокажено-розова пяна и започна да се стича надолу от двете страни на брадата му.

— Ако искаш да ме зарежеш, махай се! — изкрещя Рейчъл. — Да те няма!

Той отвърна нещо, обаче нито един от двамата не разбра думите му, които преминаваха през четката за зъби и пяната.

— Страх те е от любовта, значи си имаш някоя друга — заключи тя. — Разбира се, можеш да говориш за любов, стига да не ти се наложи да даваш нещо, да бъдеш привързан към нещо. Но, каквото и да кажеш, все ще бъде неистинско. Ще бъде само фасада, начин за самоутвърждаване. И за унижаване на тези, които опитват да те разберат, тоест мен.

Профейн издаваше гълголещи звуци в мивката — отпиваше вода от крана и плакнеше устата си.

— Сега разбираш ли за какво ти говорех? — откъсвайки се от крана, за да поеме въздух. — Нали те предупредих?

— Хората се променят. Не можеш ли да опиташ поне, да направиш някакво усилие? — Тя по-скоро би се удавила, но нямаше да заплаче.

— Аз не се променям. Неудачниците не се променят.

— О, направо ми се повдига от такива приказки. Кога ще престанеш да се самосъжаляваш? Ти въздигаш своята безволева, непохватна и страхлива душа до безусловността на Вселенски Принцип.

— Ами ти и твоето „МГ“.

— Каква връзка има това с…

— Знаеш ли какво съм мислил винаги? Че ти си придатък, аксесоар към някой автомобил. Че ти, твоята плът, ще се разпаднеш по-бързо от колата. Че колата ще продължи живота си дори и в автоморгата и пак ще изглежда така, както винаги е изглеждала и ще минат хиляда години, за да ръждяса тя до неузнаваемост. Но тогава нашата Рейчъл отдавна няма да я има на този свят. Ти си аксесоар, някаква жалка прогнила част, като радио, перо за чистачка или радиатор.

Рейчъл изглеждаше силно разстроена. Той продължи още по-настъпателно:

— Знаеш ли, едва след като те видях насаме с твоето „МГ“, започнах да смятам себе си за мухльо и неудачник, на когото е наложително да изпитва страх от света на вещите. В момента дори не ми идваше на ум, че ставам свидетел на някакво извращение. Просто се уплаших.

— Това само показва колко малко познаваш жените.

Бени подхвана да чеше глава, разпращайки люспици пърхот из цялата баня.

— Слаб беше първият мъж в живота ми. Обаче никой от множеството изтупани лъскави свалячи в ресторант „Трокадеро“ не е стигал по-далеч от целуване на ръката ми. Нима не разбираш, горкички ми Бен, че така или иначе момичето трябва да се отърве от девствеността с нечия помощ — на домашния папагал или на автомобила, но в повечето случаи за тази цел използва собствените си пръсти.

— Не — заяви той. Кичури слепнала се коса стърчаха на всички страни, ноктите му леко жълтееха от полепналите по тях частици от мъртвия скалп. — Това не е всичко. Има още нещо. Няма защо да извърташ.

— Ти не си неудачник. Ти си обикновен. Всеки човек е донякъде неудачник. Ще се увериш в това, стига да излезеш от своята черупка.

Бени стоеше, напълно разколебан и отчаян — крушоподобна фигура, торбички под очите.

— Какво искаш? Колко си решила да поискаш? Това не ти ли е достатъчно? — размаха той пред нея неодушевения си пенис.

— Не е достатъчно. Нито на мен, нито на Паола.

— Нея пък от къде на къде я намесваш…

— Където и да отидеш, все ще се намери жена за Бени. Нека това поне малко те утеши. Винаги ще се намери дупка, в която да влезеш без страх, че ще изгубиш дори частица от твоето скъпоценно неудачничество. — Рейчъл затрополи из стаята. — Добре де. Курви сме. Цената ни е твърдо фиксирана и е еднаква, независимо от предпочитанията на клиента: отпред, свирка, задна шморца или пълна програма. Готов ли си да я платиш, миличък? Как ще постъпиш? Разума ли ще послушаш, или сърцето?

— Ако мислиш, че ние с Паола…

— С която и да е. Докато това нещо клюмне съвсем. Те са цяла върволица, някои по-хубави от мен, но без изключение са глупави поне колкото мен. И много лесно можем да бъдем измамени, защото всяка от нас има по една от тези — докосвайки междукрачието си. — А когато тя надигне глас, ние се вслушваме в зова й. — Рейчъл бе вече на леглото. — Хайде, бебчо, — подкани го тя, почти разплакана, — този път е безплатно. В името на любовта. Качвай се. Хем приятно, хем безплатно.

Колкото и да бе нелепо, Бени си припомни, съвсем не на място, радиотехника Хирошима, цитиращ от някакво мнемоническо ръководство за цветова маркировка на резистори.

Лоши момчета изнасилват нашите момичета зад стените на частни зеленчукови градини (или „но Вайълет е винаги съгласна“). Хем приятно, хем безплатно.

Възможно ли е някои от техните съпротивления да бъдат измерени в омове? Един ден, ако е рекъл Господ, ще бъде създадена изцяло електронна жена-робот. Сигурно ще се казва Вайълет. Изникне ли някакво затруднение с нея, веднага се консултираш с инструкцията за употреба и поддръжка. Ще бъде приложена модулната концепция: например дебелината и дължината на пръстите или сърдечната температура или размерът на устата не отговарят на посочените от теб в спецификацията? Демонтираш съответните модули и ги заменяш с други, това е всичко.

Независимо от тези размисли, Профейн се покатери върху Рейчъл.

Въпреки че Мафия бе в затвора, а няколкото членове на Пасмината, които бяха пуснати на свобода под парична гаранция, трябваше да демонстрират благоприлично поведение, същата вечер в „Лъжицата“ бе по-шумно от обикновено. Все пак бе събота в края на августовските горещини.

Малко преди затварянето на бара, Стенсъл отиде при Бени, който бе пил цяла вечер, ала неизвестно защо бе напълно трезвен.

— Стенсъл разбра, че имате някакви проблеми с Рейчъл.

— Не започвай и ти.

— Паола му каза.

— Изглежда Рейчъл е споделила с нея. Добре. Поръчай ми една бира.

— Паола те обича, Префейн.

— Да не мислиш, че това ме впечатлява? Що за номер ми кроиш, хитрец такъв?

Стенсъл Младши въздъхна. Едновременно с това прозвуча викът на помощник-бармана: „Време е, господа, ако обичате“. Всяка подобна, типично английска реплика, биваше посрещана с одобрение от Цялата Шантава Пасмина.

— За какво е време? — размишляваше гласно Стенсъл. — За повече думи, за още бира. За следващия купон, за ново момиче. Изобщо, време е за всякакви глупости, само не и за нещо важно. Профейн. Стенсъл има проблем. Една жена.

— Сериозно! — саркастично изсумтя Профейн. — Не може да бъде! Много странно. Подобно нещо не съм чувал в живота си.

— Хайде. Да вървим.

— Не мога да ти помогна.

— Ще слушаш. Нищо повече не му е нужно. — След като излязоха и тръгнаха по „Хъдзън Стрийт“: — Стенсъл не иска да ходи на Малта. Просто го е страх. Разбираш ли, той още от 1945 година преследва по лични причини една персона. Или може би жена, не е много сигурно.

— Защо? — попита Бени.

— Защо не? — отвърна Стенсъл. — Ако Стенсъл изтъкне някакво безспорно, убедително основание за преследването, това ще означава, че е намерил вече тази жена. Защо човек решава да предпочете едно момиче пред друго в бара. Ако знае защо, момичето изобщо не би представлявало проблем за него. Защо започват войните: ако знаем причината, би настъпил вечен мир. Значи в това издирване подбудителният мотив се явява съставна част от обекта на преследване.

— Бащата на Стенсъл я споменава в своите дневници: било е на границата между стария и новия век. Стенсъл започна да проявява интерес към нея в 1945 година. Може би от скука или защото старият Сидни така и не бе доверил нищо полезно на сина си; или понеже дълбоко в душата на сина бе притулена потребността от тайна, от загадъчност, от смътното усещане за преследване, което да поддържа определено ниво на междуклетъчния метаболизъм? Стенсъл вероятно се храни със загадки.

— Но Стенсъл отбягваше всячески Малта. Той разполагаше с отделни късчета от нишки: указания, следи. Стенсъл Младши мина през всички градове, където е била тя, преследва я, докато не се загуби сред лъжливи спомени и отдавна изчезнали здания. Той беше във всички нейни градове, с изключение на Валета. Баща му бе умрял във Валета. Стенсъл опитваше да убеди себе си, че срещата на Сидни с V. и неговата смърт представляват две отделни, изобщо несвързани събития.

— Не беше съвсем така. Защото — започвайки още от най-първата нишка, от египетската операция (осъществена по юношески-нескопосано в стил бъдеща Мата Хари), в която тя е участвала, работейки, както винаги, изключително само за себе си, докато в същите тези дни Фашода е пръскала обилно искри наоколо в търсене на фитил; и до 1913 година, когато V. осъзнала, че е постигнала всичко възможно и си наложила известно прекъсване, за да се отдаде на любовни занимания — през цялото това време е било подготвяно нещо чудовищно. Нямам предвид Световната война, нито социалистическия прилив, който ни е довлякъл Съветска Русия. Това са само симптоми и нищо повече.

Двамата излязоха на 14-та Улица и тръгнаха на изток. Колкото повече наближаваха Трето Авеню, толкова по-многобройни ставаха разминаващите се с тях бродяги. В някои вечери 14-та Улица може да бъде най-широката и най-ветровита улица на света.

— Едва ли V. е била някаква причина за тези катаклизми или действаща сила в тях. Просто е била там. Но самото й присъствие е било достатъчно, дори и като симптом. Стенсъл, разбира се, би могъл да предпочете да насочи своите издирвания към периода на Първата Световна война или към Русия. Но той не разполага с толкова много време. Стенсъл е търсач.

— И очакваш да намериш тази жена на Малта? — попита Бени. — Или да разбереш как е умрял баща ти? Или нещо друго? Кажи.

— Откъде да знае Стенсъл! — изкрещя Стенсъл. — Може ли да знае какво ще направи, когато я открие. А и всъщност той действително ли иска да я намери? Глупави въпроси. Стенсъл трябва да отиде на Малта. За предпочитане със спътник. С теб.

— Пак ли? Омръзна ми вече.

— Той се бои. Защото ако е отишла на Малта, за да отложи прекратяването на една донякъде очаквана от нея война, с която, — макар да нямала участие в избухването й, — все пак е имала определена причинна връзка, значи навярно V. е била там и по времето на Първата световна. И в края на тази война се запознава със стария Сидни. Париж за любов, Малта за война. Ако е така, значи всеки момент можем да очакваме…

— Мислиш, че ще има война?

— Много е вероятно. Нали четеш вестниците.

За Профейн запознаването с пресата се свеждаше до един повърхностен поглед на първата страница на „Ню Йорк Таймс“. Ако не видеше заглавие с големи букви, за него това означаваше, че светът се намира в добра форма.

— Близкият Изток, люлка на цивилизацията, може да се превърне в нейна гробница.

— Ако Стенсъл трябва да отиде на Малта, той не може да пътува само с Паола. Той няма доверие в нея. Нужен му е още един човек: да я занимава, тъй да се каже да изпълнява ролята на буфер.

— Можеш да вземеш когото поискаш. Нали ме уверяваше, че Пасмината се чувства навсякъде като у дома си. Защо не Раул, или Слаб или Мелвин?

— Паола обича теб. Защо не ти?

— А защо аз?

— Бени, ти не си член на Пасмината. През целия август ти беше чужд на тази машина и стоя настрана.

— Не, не. Просто бях с Рейчъл.

— Ти се отчужди и от нея — с иронична усмивка добави Стенсъл.

Профейн извърна поглед.

Така вървяха двамата по Трето Авеню. Силният вятър на Улицата ги блъскаше от всички посоки, отвред се развяваха триъгълни ирландски знамена, плющяха навеси. Стенсъл задърдори. Разправи на Профейн за един публичен дом в Ница, с огледален таван, където веднъж му се сторило, че е намерил своята V. Разказа му за мистичното изживяване, което изпитал пред посмъртната гипсова отливка от ръката на Шопен в музея „Селда“ на остров Майорка.

— Абсолютно никаква разлика — весело пропя той и двама бродяги наблизо се разсмяха. — Съвсем като жива. Изглежда Шопен е имал гипсова ръка!

Профейн сви рамене. Бродягите тръгнаха с тях.

— V. отвлякла един аероплан: стар раздрънкан „Спад“, като този, на който се разбил Годолфин Младши. Господи, що за полет е било! От Хавър през Бискайския залив до някъде в дълбоката провинция на южна Испания. Дежурният офицер помни единствено разярения „хусар“, тъй я нарече, с червено полево наметало, който минал бързо покрай него, отправяйки му свиреп поглед от изкуствено око във формата на часовник: „и сякаш ме прободе гибелното урочасващо око на самата епоха“.

— Едно от характерните й качества е умението да променя външността си. Прекарала е на Майорка поне година, предрешена като стар рибар, който всяка вечер пушел лула с изсушени водорасли и разправял на децата истории за контрабанда на оръжие през Червено море.

— Като Рембо[4] — вметна единият от придружаващите ги бродяги.

— Дали е познавала в детството си Рембо? Навярно като три-четири годишно момиченце е минавала през онези места, където дърветата били окичени с гирлянди сиво-червени трупове на разпънати англичани? Или се е подвизавала като жив талисман, носещ късмет на махдистите? Или след като навършила пълнолетие се установила в Кайро и станала любовница на сър Аластеър Рен?

— Кой знае. За документирането на своята история Стенсъл би предпочел да се осланя на субективното мнение на отделни личности, запазили в паметта си неясни спомени. Правителствените отчети, диаграмите и масовите движения са, меко казано, прекалено несигурни и не заслужават доверие.

— Стенсъл, ти си здравата фиркан — обяви Профейн.

Вярно. Настъпващата есен бе достатъчно прохладна, за да отрезви Профейн. Стенсъл обаче изглеждаше пиян, ала не от алкохола.

V. в Испания, V. на остров Крит: V. осакатена на остров Корфу, V. фанатичка в Мала Азия. По времето, когато преподавала уроци по танго в Ротердам, V. заповядала на дъжда да спре — и той наистина спрял. Цяло едно лято в Римска Кампания, пременена в трико с два извезани китайски дракони и необременявана от похотливи мисли, тя подавала балони, саби и шарени кърпички на посредствения фокусник Уго Медикеволе. Усвоявайки скоростно професията, намерила време за разработката на собствени трикове и фокуси, в резултат от което една сутрин открили Медикеволе на полето да беседва с овцете за цветовите нюанси и полусенки на облаците. Косата му напълно побеляла, а умственото му равнище се доближавало до това на пет годишно дете. V. била изчезнала.

И така процесията на четиримата стигна чак до пресечката със 70–та Улица. Логореята на Стенсъл не спираше, но останалите го слушаха с интерес, въпреки че Трето Авеню общо взето не предразполагаше особено към пиянски изповеди и словоизлияния. Не изпитваше ли Стенсъл, подобно на баща си, някаква общо взето болезнена подозрителност към Валета — предвиждаше ли той, че ще му бъде наложено принудително, да затъне дълбоко в една твърде стара за него история, или най-малкото прекалено различна от онова, което му бе известно? Вероятно не; просто той чувстваше приближаването на едно знаменателно сбогуване. На мястото на Профейн и двамата бродяги можеше да се окаже който и да е: полицай, барман, жена. По този начин Стенсъл оставяше частици от себе си — и от V. — из целия западен свят.

На този етап V. представляваше една удивително фрагментарна концепция.

— Стенсъл отива на Малта, като изтерзан и неспокоен жених на сватба. Това е брак по сметка, уговорен от Съдбата, която в известен смисъл е майка и баща на всекиго. Вероятно на Съдбата не й е безразлично благополучието на един такъв съюз: нали все пак й е нужен човек, който да я наглежда на стари години.

Това последното според Бени бе чиста глупост. Неусетно четиримата бяха стигнали до Парк Авеню. Двамата бродяги, вече усетили, че навлизат в непозната територия, смениха посоката и тръгнаха на запад към Парк Авеню. Среща ли имаха уговорена там?

— Не трябва ли да занесем някакъв умилостивяващ подарък? — попита Стенсъл.

— Например ’кво? Шоколадови бонбони или цветя, а?

— Стенсъл знае какво — заяви Стенсъл. Те стояха пред сградата, където се помещаваше офисът на Айгенвалю. Случайност ли бе това или предумишленост. — Почакай тук, на улицата — нареди Стенсъл. — Той ще се върне след минута. — И изчезна във фоайето.

В същия момент няколко пресечки по-нагоре излезе една полицейска кола, зави по Парк Авеню и се отправи към центъра. Профейн също тръгна към центъра. Колата го задмина, без да спира. Профейн стигна до ъгъла и продължи на запад. Когато той вече бе обиколил цялата пресечка, Стенсъл се показа от един прозорец на последния етаж.

— Ела тук — изкрещя Стенсъл. — Трябва да ми помогнеш.

— Да ти помог…? Ти си луд.

— Качи се тук, — нетърпеливо го подкани Стенсъл, — преди да е дошла полицията.

Профейн стоя вън още цяла минута, броейки етажите. Девет. Сви рамене, влезе във фоайето и взе асансьора.

— Ще можеш ли да отвориш една ключалка? — попита Стенсъл.

Профейн се изсмя.

— Добре тогава. Значи ще се наложи да влезеш през прозореца. — Стенсъл разтършува из килера на чистачките и се върна с дълго въже в ръка.

— За мен ли е? — попита Профейн. Двамата излязоха на покрива.

— Това е важно — започна да го умолява Стенсъл. — Представи си, че враждуваш с някого. Но трябва да се срещнеш с врага, с него или с нея. В такъв случай няма ли да се постараеш срещата да премине колкото е възможно по-безболезнено?

По покрива двамата стигнаха точно над офиса на Айгенвалю. Бени хвърли поглед надолу към улицата.

— Искаш да ме спуснеш надолу по голата стена, където даже няма пожарна стълба, чак до онзи прозорец и да го отворя, така ли? — попита Бени, жестикулирайки преувеличено изразително.

Стенсъл кимна. Ясно. Профейн трябваше пак да виси като маймуна. Обаче сега Пиг отсъстваше, значи нямаше кого да спасява и съответно бе изключено да разчита на отплата или доброжелателно отношение. От Стенсъл не можеше да очаква благодарност, защото взломаджиите (без значение на втори или девети етаж) чест нямат. И защото Стенсъл беше още по-окаян скитник от него самия.

Овързаха Профейн с въжето около пояса. Безформеното му телосложение силно затрудняваше намирането на какъвто и да е център на тежестта. Стенсъл омота няколко пъти въжето около стойката на близката телевизионна антена. Профейн допълзя до корниза на покрива и спускането започна.

— Как е положението? — попита след малко Стенсъл.

— Като изключим тримата полицаи долу, които ме гледат някак подозрително…

Рязко придръпване на въжето.

— Ха, ха — изсмя се Профейн. — Привлякох ти вниманието, нали? — Настроението му тази вечер изобщо не бе самоубийствено. Но, имайки предвид неодушевеното въже, антената, сградата и улицата девет етажа по-долу, можеше ли да се твърди, че го ръководи някакъв здрав смисъл?

Оказа се, че центърът на тежестта е изчислен твърде неточно. Докато висящият Бени приближаваше сантиметър по сантиметър до прозореца на Айгенвалю, положението на тялото му бавно се изменяше и от почти вертикално вече бе станало напълно хоризонтално, успоредно на улицата и с лице към нея. Тъй както бе увиснал, на Профейн му хрумна да размаха ръце, имитирайки австралийски кроул.

— Мили Боже! — промърмори Стенсъл и нетърпеливо подръпна въжето.

Скоро Профейн, чийто смътен силует наподобяваше октопод с четири ампутирани пипала, спря да се клати и замря неподвижен във въздуха, дълбоко умислен.

— Хей — извика той след малко.

Стенсъл попита какво.

— Издърпай ме горе. По-бързо.

Усещайки твърде явно своята зряла възраст, Стенсъл започна да изтегля въжето, като съпровождаше всяко дръпване с хриптене или пъшкане. Това му отне десет минути. Накрая изникна Профейн и провеси нос над корниза на покрива.

— Какво има?

— Не ми каза какво да направя, когато вляза.

Стенсъл гледаше Профейн, изгубил дар слово.

— О, значи искаше да ти отворя вратата…

… и да я затвориш, когато излизаш — довършиха в един глас двамата.

— Давай! — изкозирува Профейн. Стенсъл започна до го спуска отново. Когато Профейн стигна до прозореца, извика: — Хей, Стенсъл. Прозорецът не се отваря.

Стенсъл уви въжето около антената в няколко моряшки полувъзли.

— Разбий го — процеди той.

Внезапно още една полицейска кола профуча по Парк Авеню с вой на сирената и бясно мигащ буркан на покрива. Стенсъл приклекна зад ниския зидан парапет на покрива. Колата продължи. Стенсъл изчака, докато тя се отдалечи към центъра и съвсем заглъхна. И допълнително още една-две минути. После се надигна внимателно и погледна надолу, да види как е Профейн.

Профейн отново бе в хоризонтално положение. Беше покрил глава с велурено си яке си и не помръдваше.

— Какво правиш там? — попита Стенсъл.

— Крия се — отвърна Бени. — Хайде, завърти малко.

Стенсъл разклати въжето и главата на Профейн започна бавно да се отдалечава от стената на сградата. Когато се завъртя на 180 градуса с гръб към стената, наподобявайки скулптурна фигура на чудовище-водоливник, Профейн изрита с двата крака прозореца и ужасяващият трясък на разбито стъкло прозвуча оглушително в нощната тишина.

— А сега ме завърти обратно.

Той стигна до прозореца, влезе вътре и отвори вратата на Стенсъл. Без да губи време, Стенсъл прекоси анфиладата от стаи, влезе в музея, разби витрината, грабна изработената от благородни метали изкуствена челюст и я напъха в джоба си. От съседната стая отново долетя звън от строшено стъкло.

— Какво става, по дяволите?

Профейн разучаваше спокойно обстановката.

— Ако питаш мен, такава единична поразия е нещо много банално и нескопосано — обясни той. — И прилича на кражба с взлом. Затова потроших още няколко, та да не изглежда твърде подозрително.

Отново на улицата, невредими, Профейн и Стенсъл тръгнаха по следите на двамата бродяги, към Сентрал Парк. Беше два след полунощ.

Навлязоха сред дебрите на тесния парков правоъгълник и до едно поточе откриха подходящ по размери камък. Стенсъл седна и извади от джоба си изкуствената челюст.

— Плячката — обяви той.

— Твоя е. Повече зъби не ми трябват. — И особено тези, още по-мъртви от полуживите кастанети в устата му.

— Извънредно благородно от твоя страна, Профейн. Много помагаш на Стенсъл по този начин.

— Да — съгласи се Профейн.

Част от луната надникна иззад облаците. Зъбите, положени върху наклонената повърхност на камъка, се усмихваха на своето отражение във водата.

Пресъхващият храсталак наоколо бъкаше от най-разнообразни форми на живот.

— Нийл ли се казваш? — попита мъжки глас.

— Да.

— Прочетох твоята обява. В мъжката тоалетна на пристанищното управление, третата кабинка от…

Охо, това е цивилно ченге, помисли Профейн.

— Заедно с рисунката на члена ти. В естествени размери, мащаб едно към едно.

— Единственото нещо, което обичам повече от ебането в гъз, е да скъсвам от бой такива хитреещи полицаи като теб — изръмжа Нийл. Чу се приглушен тежък удар, последван от сгромолясването на цивилен агент в храсталака.

— Какъв ден сме днес? — попита някой. — Светни ме какъв ден сме?

Нещо се бе случило, може би някакво атмосферно явление. Във всеки случай луната заблестя по-ярко. Броят на предметите и сенките в парка изглежда се умножаваше: топло бели, топло черни.

Банда пеещи малолетни престъпници мина с маршова стъпка покрай Бени и Стенсъл.

— Вижте луната! — извика един от тях.

В ручея плаваше употребен презерватив. Подир него със сведена глава тежко крачеше момиче с телосложение на гюлетласкач, повлякло след себе си мокър сутиен. Някъде далеч портативен будилник удари седем часа.

— Вторник сме — обяви полусънен старчески глас. Беше събота.

Но почти безлюдният и студен нощен парк създаваше някак усещането за пренаселеност, топлина и ранен следобед. Поточето ромолеше причудливо с тихо бълбукане и полузвън — като висулките на полилей в хладна гостна, където отоплението е било изключено, внезапно и безвъзвратно. Луната потрепваше, невъзможно ярка.

— Каква тишина — въздъхна Стенсъл.

— Тихо. Като в метрото в пет следобед.

— Не. Тук абсолютно нищо не се случва.

— Та коя година сме сега?

— Хиляда деветстотин и тринайсета — отвърна Стенсъл.

— Защо не — съгласи се Профейн.

[1] Едгар Варезе (1885–1965) — френски композитор, автор на абстрактни композиции с използването на нетрадиционни инструменти; Йожен Йонеско (1912 — 1994) — френски драматург от румънски произход, един от крупните представители на „театър на абсурда“, или „театър на парадокса“; Вилем де Коонинг (1904 — 1997) — американски художник от холандски произход, виден представител на „абстрактния експресионизъм“; Лудвиг Витгенщайн (1889 — 1951) — австрийски/английски философ, автор на „Логико-философски трактат“ (1918) и „Философски изследвания“ (1935–1951), в които поставя и разработва въпроси, до голяма степен определящи характера на съвременната англо-американска аналитична философия. ↑

[2] Търбуха — т.е. „Страйт Стрийт“ във Валета. През средновековието необикновено тясната „Страйт Стрийт“ била единственото място, където са били разрешени дуелите между рицарите Йоанити. По-късно станала известна сред английските моряци и войници като „Търбуха“, тъй като изцяло била заета с публични домове и барове. ↑

[3] „Кингсуей“ — бившата „Страда Реале“, главната улица на Валета. ↑

[4] Гениалният френски поет Артур Рембо (1854–1891) се отказва съвсем млад (19 годишен) от поезията и прекарва остатъка от живота си в Северна Африка като скитник, търговец и контрабандист на оръжия. ↑

Четиринадесета глава
Влюбената V.

I

Часовникът на Северната гара показваше 11:17, тоест изоставаше с пет минути от парижкото време, беше с четири минути напред от белгийските железопътни линии и с 56 минути назад от средноевропейското време. За Мелани, която бе забравила пътническия си часовник — както и всичко останало — положението на стрелките нямаше абсолютно никакво значение. Тя гледаше да не изостава от приличащия на алжирец носач, който леко носеше на рамо нейната бродирана пътническа чанта и усмихнат разменяше шеги с митничарите, бавно докарвани до тиха лудост от обсаждащата ги тълпа настойчиви английски туристи.

Беше 24 юли 1913 година, според първата страница на „Льо Солей“, утринния вестник на орлеанистите[1]. Настоящият претендент за престола бе Луи Филип Робер, орлеански херцог[2]. Отделни квартали на Париж бълнуваха под зноя на Сириус, обхванати от неговата чумна ареола с радиус 18 светлинни години. В горните стаи на един нов буржоазен дом в 17-ти район всяка неделя се извършваше сатанинският ритуал Черна литургия.

Раздрънканото такси взе Мелани Льормоди[3] от гарата и тръгна по улица „Лафайет“. Тя се разположи точно в центъра на седалката, докато в намръщеното предесенно небе зад нея бавно се отдалечаваха трите масивни аркади и седемте алегорични статуи украсяващи гарата. Ясно забележимата твърдост в безжизнените очи, правият френски нос, прецизно оформените устни и фино очертаната брадичка й придаваха сходство с класическото изображение на Свободата. Общо взето лицето й беше доста красиво, с изключение на очите, които имаха цвета на вледеняващ се дъжд. Мелани беше петнайсетгодишна.

Беше избягала от белгийското училище веднага щом получи от майка си писмото с 1500-те франка и уведомлението, че издръжката й ще бъде продължена и занапред, въпреки че съдът бе наложил запор на цялото бащино имущество. Майка й бе заминала на обиколка из Австро-Унгария. Тя не очакваше да види повече Мелани в обозримото бъдеще.

Наболяваше я главата, но това не бе важно за Мелани. Или бе важно, може би, ала не и в този момент и тук, присъстваща като лице и фигура на балерина, на подскачащата задна седалка на таксито. Пред нея светлееше тънкият врат на шофьора, а изпод синята му плетена шапка стърчаха кичури бяла коса. Когато стигна до кръстовището с булевард „Осман“, таксито зави надясно по улица „Де Ла Шосе д’Антен“. От лявата страна на Мелани изникна куполът на театъра „Опера“ и мъничкият Аполон с неговата златна лира…

— Папа̀! — изкрещя Мелани.

— Никакъв баща не съм ви — промърмори шофьорът, който, стреснат от нейния вик, бе натиснал инстинктивно спирачката.

Нагоре, към височините на Монмартър и най-несигурната част на града. Ще завали ли? Парцаливите облаци бяха надвиснали като прокажени струпеи. Процеждащата се през тях светлина оцветяваше прическата й в неутрални жълто-кафяви тонове. Разпусната, косата стигаше до под кръста й. Но Мелани я носеше вдигната високо, с две големи изящни букли, които прикриваха ушите и гъделичкаха шията й.

Нейният папа̀ имаше гладък череп и пищни, гиздави мустаци. Всяка вечер тя се промъкваше тихичко в спалнята на родителите й, тайнственото място с обвити в коприна стени. И докато Мадлен разресваше косата на маман в другата стая, Мелани лежеше до него в широкия креват, а той я докосваше по най-различни части на тялото и тя се извиваше, полагайки върховни усилия да не издаде нито звук. Това бе тяхната игра. Една вечер, докато навън гърмеше и святкаха мълнии, мъничка нощна птица кацна на перваза и се загледа в тях. Колко отдавна бе това! В края на лятото, както и днес.

Тогава живееха в семейното нормандско имение Сер Шод, някога фамилна къща на древен род, чиято кръв отдавна се бе превърнала в бледа жлъч и изпарила в мразовитото небе над Амиен. Домът, построен по времето на Анри ІV[4], бе просторен, но не особено впечатляващ, както и голяма част от архитектурата на онзи период. Тя винаги бе искала да се плъзне по мансардния покрив: да започне от върха и да се спусне надолу по първия полегат склон. Полата й ще се вдигне и оголи бедрата, а краката й в тъмни чорапи ще се извиват матово на фона на осветените от нормандското слънце множество комини. Високо над брястовете и скритите под короните им езерца с дремливи шарани ще полети Мелани и оттам, отгоре, маман, която удивено я гледа изпод чадърчето, ще прилича на мъничко петънце. Често си бе представяла усещанията: стремителното приплъзване на керемидите под стегнатата и твърда извивка на дупето й, гъделичкащата ласка на вятъра, милващ младите гърди под блузата. И след това покривът прави чупка и от нея започва последният най-стръмен склон, откъдето връщане назад няма, триенето между тялото и керемидите намалява, движението ускорява, Мелани се премята и оплита в роклята, навярно дори съумява да я разкопчее и захвърли настрана и да види как тя отлита, пърхайки като черно хвърчило. От съприкосновението с издатините на керемидите зърната на гърдите й сърдито ще почервенеят, ще се напрегнат и втвърдят. Ще успее да съзре на корниза готовия за отлитане гълъб и да усети вкуса на попадналия в устата й кичур коса. Ще извика силно и…

Таксито спря пред едно кабаре на улица „Жермен Пилон“, недалеч от булевард „Клиши“. Мелани плати на шофьора, който й подаде чантата от багажника на покрива. По бузите си тя почувства нещо, което бе може би началото на дъжд. Таксито потегли и Мелани остана сама пред входа на кабаре „Нерф“, а извезаните цветя от чантата се оклюмаха под мрачните облаци.

— Значи все пак ни повярва. — Господин Итагю изникна до нея, леко приведен, вече хванал дръжката на чантата й. — Да влизаме вътре, фетишче. Има новини.

Запознанството със Сатин стана на малката сцена в края на залата, изпълнена с наредени една върху друга маси и столове и осветена от неопределена и капризна августовска светлина.

— Госпожице Жартиер[5] — той употреби сценичния й псевдоним.

Сатин беше нисък и широкоплещест в трико и официална бяла риза. От главата му стърчаха във всички посоки кичури немирна коса. Погледът му се плъзна по линията съединяваща бедрата й. Полата, която тя носеше вече втора година явно й бе отесняла. Мелани се почувства неудобно.

— Няма къде да отседна — прошепна тя.

— Ще се настаниш при нас — обяви Итагю. — Имаме тук една задна стаичка. Ще останеш, докато не се преместим.

— Ще се местите ли? — удиви се тя, продължавайки да разглежда буйната тропическа растителност извезана на чантата й.

— Ще изнасяме представления в театър „Венсан Кастор“ — извика Сатин, завъртя се, подскочи и кацна върху една подвижна стълба.

Итагю започна развълнувано да описва „L’Enlevement des Vierges Chinoise“[6]. Това щеше да бъде най-изящният балет на Сатин по най-великата музика на Владимир Порцепич и всичко ще бъде страхотно. Репетициите започват утре, тя просто ги спасява, те при всички случаи щели да чакат до последната минута, защото единствено Мелани, Ла Жартиер, ще може да изпълнява ролята на Су Фен, девицата, която загива от изтезанията, защитавайки своята чест от монголските завоеватели.

Мелани се бе отдалечила в десния край на сцената. Итагю стоеше в центъра, жестикулираше оживено и декламираше нещо възторжено, докато същевременно вляво на сцената Сетин, покачен на своята подвижна стълба, тананикаше някаква вариететна песничка.

Забележително нововъведение ще бъде използването на механични кукли, изпълняващи ролите на прислужниците на Су Фен.

— Изработва ги един немски инженер — поясни Итагю. — Великолепни създания: една от тях даже ще разкопчава одеждите ти. Друга ще свири на цитра, тоест, ще се прави, че свири, а музиката ще идва от оркестъра в трапа. Но те се движат тъй грациозно! Изобщо не можеш да кажеш, че са някакви механизми.

Слушаше ли тя? Разбира се: но с половин ухо. Застанала малко непохватно на един крак, Мелани се наклони и почеса прасеца си, разгорещен под черния чорап. Сатин я наблюдаваше жадно. Тя усещаше как буклите неспокойно потъркват шията й. За какво говори той? Някакви механични кукли…

Мелани погледна небето през един от страничните прозорци. Господи, кога най-после ще завали!?

Стаята бе гореща и душна. В единия ъгъл бе проснат манекен без глава. Стари театрални афиши бяха разпръснати по пода, върху кревата и закачени с кабарчета по стените. Веднъж й се стори, че долавя далечен тътен от гръмотевица.

— Ще репетираме тук — каза Итагю. — Две седмици преди премиерата ще се преместим в театър „Венсан Кастор“, за да усетим как е сцената. — Той използваше охотно театрален жаргон. До неотдавна Итагю бе работил като барман недалеч от „Плас Пигал“.

Останала сама, Мелани лежеше на кревата и съжаляваше, че не знае някаква молитва за дъжд. Добре, че не се вижда небето. Може би две-три от неговите пипала вече докосваха покрива на кабарето. Някой потропа на вратата. Тя предвидливо я бе заключила. Бе уверена, че това е Сатин. Скоро чу руснакът и Итагю да излизат през черния вход.

Не можеше да заспи: отворените й очи гледаха все същия матовосив таван, където точно над леглото бе окачено огледало. Не го бе забелязала преди. Отпусна ръце край тялото и раздвижи бавно крака, докато ръбът на синята пола се вдигна много над края на чорапите. И остана да лежи така, съзерцавайки в огледалото контрастния преход от черното на чорапите към нежната белота на бедрата. Папа̀ често казваше: „Много хубави крака имаш, като на танцьорка“. Мелани просто изнемогваше без дъжд.

Почти обезумяла тя скочи от кревата, съблече блузата, полата, бельото и отиде бързо до вратата, само по черни чорапи и бели тенисни обувки. Някъде по пътя бе успяла да разпусне косата си. В съседната стая откри реквизита за „Похищението на китайските девици“. Тя коленичи до огромния сандък и започна да търси костюма на Су Фен. Усещаше косата си, натежала и почти течна, да струи по протежение на гърба и гъделичка долните й бузи.

Обратно в горещата стая, стиснала здраво очи, Мелани бързо свали обувките, чорапите и прибра косата си на тила с помощта на обсипан с пайети кехлибарен гребен. Без дрехи тя не беше красива. Видът на собственото й голо тяло я отвращаваше. Затова не отвори очи, докато навличаше избродираното с дълги изящни дракони (по един на всеки крак) светложълто копринено трико, и обуваше сандалите с лъскави стоманени катарами и причудливо кръстосващи се ремъчета, които стигаха чак до колената. Гърдите й оставаха непристегнати. Тя обви плътно около бедрата си долната фуста, която се закопчаваше с трийсет и две кукички от талията до горната част на бедрата и оставяше гарниран с кожа дълъг шлиц, за да може да танцува. И накрая пъстрото като дъга полупрозрачно кимоно, разкрасено с лъчисти слънца и концентрични вишневочервени, златисти, бледолилави, и тропическо-зелени кръгове.

Отново легна на голия матрак, с разпръсната като ореол около главата й коса, останала без дъх от собствената си красота. Да можеше папа̀ да я види сега!

Манекенът в ъгъла се оказа изненадващо лек и Мелани го придърпа без усилие на кревата. После вдигна почти вертикално колена и с неподправен интерес видя в огледалото на тавана как прасците й се кръстосаха около гипсовата му талия. Високо между бедрата усети през коприната с телесен цвят хладината на гипсовите хълбоци и здраво ги стисна. Нащърбеният люпещ се горен край на шията му опираше в гърдите й. Тя изпъна пръстите на краката и започна да танцува в хоризонтално положение, опитвайки да си представи как ще изглеждат прислужниците й.

Довечера щеше да има прожекция на вълшебни картинки. Итагю седеше на уличната маса пред кафене „Уганда“ и пиеше абсент с вода. Смяташе се, че напитката е афродизиак, но на Итагю тя оказваше напълно противоположно въздействие. Той наблюдаваше как една от танцьорките, негърка, оправя чорапа си. В момента мислеше само за франкове и сантими.

А те не бяха много. Планът може да успее. Порцепич се ползваше с име сред френския музикален авангард. Мненията за него бяха твърде противоречиви: веднъж на улицата един от най-многоуважаваните представители на постромантизма бе оскърбил публично и на всеослушание композитора. Личният му живот определено не даваше основания за спечелване благосклонността на евентуалните меценати. Итагю дори го подозираше, че пуши хашиш. А отгоре на всичко и тези Черни литургии.

— Горкото дете — повтаряше Сатин. Масата пред него бе отрупана докрай с празни винени чаши. Руснакът ги разместваше от време на време, маркирайки по този начин важни моменти от хореографията на „Похищението“. Сатин пие вино като французин, помисли Итагю, никога не се натрясква до безпаметство. Само дето става все по-неуравновесен, по-нервен с увеличаването на броя на съставения от празни чаши кордебалет. — Тя знае ли къде е отишъл баща й? — запита се гласно Сатин, загледан неадресирано към улицата.

Вечерта бе гореща и безветрена. По-тъмна от когато и да е било, според Итагю. Зад тях малкият оркестър започна да свири танго. Негърката се изправи и влезе в кафенето. На юг уличната заря от „Шанз-елизе“ осветяваше и очертаваше корема на един противно жълт облак.

— Бащата е офейкал и тя е свободна — отбеляза Итагю. — А на майката хич не й пука за нея.

Руснакът вдигна внезапно поглед. Една чаша се катурна на неговата маса.

… или почти свободна.

— Избягал в джунглите, доколкото разбрах — поясни Сатин. Келнерът донесе още вино.

— Подарък. Какво й е давал преди? Виждали ли сте какви скъпи кожи и коприни има това дете, как оглежда тя своето тяло? Чухте ли я с какъв аристократизъм се изразява? Всичко това й е дадено от него. Или подарявайки на нея, той всъщност е подарявал на себе си?

— Итагю, тя определено би могла да бъде най-щедрата…

— Не. Не, това е просто способност да отразява. Момичето функционира като огледало. Тя превръща в своя нещастен баща всеки, който се окаже пред огледалото — вас, онзи келнер, вехтошарят от съседната празна улица. И вие съзирате отражението на един призрак.

— Господин Итагю, изглежда заниманията до късна нощ с четене са ви убедили, че…

— Казах призрак — тихо отвърна Итагю. — Името му не е Льормоди или, по-точно, Льормоди е само едно от неговите имена. Призракът витае между стените на това кафене, из улиците на този квартал и може би всички райони на света вдишват неговата субстанция. В чий образ се въплъщава той? Само не и в образа Божий. Който и да е този всесилен дух, способен да внуши стремежа към безвъзвратен полет на един зрял мъж и дарбата на самовъзбуждането в очите на младата девойка, името му е незнайно. Или ако е известно, значи той е Яхве, а всички ние сме евреи, защото никога няма да се осмелим да го произнесем гласно.

Твърде силна реплика за господин Итагю, който бе редовен читател на вестник „Ла Либр Парол“[7] и бе присъствал сред тълпата желаещи да заплюят капитан Драйфус[8].

Жената спря до тяхната маса. Очевидно изобщо не се надяваше те да станат на крака за нея, а просто стоеше и гледаше, сякаш никога в живота си не бе чакала за нещо.

— Заповядайте, седнете — отзивчиво предложи Сатин.

Итагю бе отправил замислен поглед далеч на юг, към надвисналия жълт облак, който не бе променил формата си.

Жената бе собственичка на магазин за модни облекла на улица „Четвърти септември“. Тя беше с тъмнокафява крепжоржетена вечерна рокля по модел на Поаре[9], изцяло обшита със стъклени мъниста, покрита с вишневочервена туника, пристегната под гърдите в стил Ампир. Долната част от лицето й бе забулена от харемски воал, прикрепен на тила й към малка шапка със стърчащо на всички страни пъстроцветно буйно оперение на екваториални птици. Ветрило от щраусови пера с кехлибарена дръжка и копринен пискюл. Чорапи в пясъчен цвят, с изящни ажурни орнаменти на прасците. В косата две игли от черупка на костенурка, обсипани с брилянти; чантичка от сребърна мрежа; високи обувки от шевро с разширяващи се долу френски токове и лакирани върхове.

Дали изобщо някой познава „душата й“, запита се Итагю, поглеждайки изкосо руснака. Дрехите, аксесоарите, ето кое я определя и отличава от множеството туристки и проститутки, изпълващи улицата.

— Нашата примабалерина пристигна днес — похвали се Итагю. Винаги му беше нервно в присъствието на меценати. Като барман не му се бе налагало да проявява дипломатичност.

— Мелани Льормоди — усмихна се меценатката. — Кога ще ме запознаете с нея?

— Когато пожелаете — промърмори Сатин, размествайки чашите, без да сваля поглед от масата.

— Имаше ли някакви възражения от страна на майката? — попита тя.

На майката й е все едно, предполагаше Сатин, а и на момичето също. Бягството на баща й бе повлияло на Мелани Льормоди по някакъв твърде странен начин. Миналата година тя учела с желание, проявявала изобретателност и творчески способности. Тази година се очертава много натоварена за Сатин. И накрая двамата ще се разкрещят един на друг. Не, момичето няма да крещи.

Жената седеше, потънала в съзерцание на обгръщащата ги кадифена завеса на вечерта. Колкото и дълго да бе живял Итагю на „Монмартър“, той все още не бе успял да проникне отвъд тази завеса и да види голата стена на нощта. А на нея беше ли се удавало? Той се вглеждаше съсредоточено в жената, търсейки признаци на някакво подобно предателство. Бе наблюдавал това лице поне дузина пъти. Върху него винаги се бяха сменяли обичайните гримаси, усмивки, изражения на нещо, което минаваше за емоции. Немецът може да изработи още една механична кукла, помисли Итагю, и никой няма да съумее да я различи от тази реално съществуваща жена.

Звучеше все същото танго, или може би друго, Итагю не беше се заслушвал. Нов танц, популярен. Тялото и главата трябва да бъдат изправени, стъпките да бъдат отмерени, стремителни и грациозни. Не прилича на валса, при който е допустимо фриволно развяване на кринолини, нескромен шепот под мустак в готовото да почервенее ухо. При тангото няма място за приказки или отклонения — само въртене по широката и постепенно свиваща се спирала, докато не останат никакви други движения, освен стъпките, които не водят никъде. Танц за механични кукли. Завесата на нощта висеше напълно безучастна. Ако съумее да открие нейните предавки и трансмисии, ще може да я приведе в движение, да я разтвори. Ще може да проникне до стената на театъра на нощта. Потънал сред хаотично кръжащата механическа тъмнота на la Ville-Lumière[10] и внезапно връхлетян от непреодолима самота, Итагю изпита спонтанното желание да изкрещи: „Рушете! Сринете бутафорията на нощта и да видим какво се крие зад нея…“

Жената го наблюдаваше, с непроницаема физиономия и застинала фигура, като манекен в някой от нейните магазини. Празен поглед, все едно че срещу теб стои закачалка за рокля в стил Поаре. Към масата им тананикайки нещо приближаваше пияният Порцепич.

Песента беше на латински. Порцепич я бе съчинил току-що за Черната литургия, която щеше да се проведе в неговия дом в Батиньол. Жената искаше да присъства. Итагю мигновено забеляза това: като че ли падна от очите й пелена. Самотен и унил седеше той и се чувстваше сякаш в препълнения бар тихомълком е влязъл онзи гибелен враг на съня, а именно най-страховитият персонаж от неговите кошмари, срещата с когото е неизбежна рано или късно, и в присъствието на постоянните клиенти е поръчал коктейл, чието название Итагю изобщо не е чувал.

Те оставиха Сатин да размества по масата празни винени чаши, с вид на човек, който още същата нощ ще извърши убийство на някоя пуста улица.

Мелани сънуваше. Манекенът се бе изсулил наполовина от кревата и, като разпънат на кръст, бе разперил широко ръце, едната от които докосваше гърдите й. Вероятно сънят бе от онези, които човек вижда наяве, или когато образът на стаята се запечатва тъй подробно и ясно в съзнанието, че спящият не може да бъде сигурен дали бодърства или спи. Германецът бе застанал до леглото и я наблюдаваше. Това беше папа̀, но същевременно и немецът.

— Трябва да се преобърнеш — настойчиво повтаряше той. А Мелани бе толкова объркана, че даже не попита защо. Очите й (които тя неизвестно как можеше да вижда, сякаш бе отделена от тялото си и плаваше над леглото или стоеше някъде зад амалгамата на огледалото), бяха по ориенталски тесни и полегати, с дълги ресници и клепачи посипани със златен прашец. Тя погледна косо към манекена. Пораснала му е глава, помисли Мелани. Лицето му бе извърнато настрана. — Искам да потърся нещо между лопатките ти — добави немецът.

Интересно, какво ще дири там, зачуди се тя.

— А между бедрата ми? — прошепна Мелани, извивайки се върху леглото. Коприненото покривало бе обсипано със същото злато, наподобяващо пайети. Той пъхна ръка под рамото й, преобърна я. Полата се усука около бедрата й: вътрешните им страни над края на чорапите просветнаха кремаворозови и контрастиращи с тъмния фон на кожата от ондатра, обточила шлица. От огледалото Мелани гледаше как уверените пръсти стигат до средата на гърба й, опипом намират едно ключе там и започват да го въртят.

— Съвсем навреме успях — облекчено въздъхна той. — Щеше да спреш, ако не бях…

През цялото време лицето на манекена бе обърнато към нея. Лице нямаше.

Пробуждането на Мелани бе внезапно, не с писък, а със сладостен стон, като че от сексуална възбуда.

Итагю скучаеше. Днешната Черна литургия бе привлякла обичайния контингент от нервни и преситени. Музиката на Порцепич бе както винаги поразителна, във висша степен дисонантна. В последно време той експериментираше с африкански полиритми. След Литургията, писателят Жерфо се настани до прозореца и подхвана разсъждения в смисъл, че кой знае защо в еротичната литература изведнъж отново са дошли на мода невръстните момичета, около четиринайсет годишни и дори по-млади. Жерфо беше с двойна и дори тройна брадичка, седеше с изправен гръб и обясняваше педантично, въпреки че други слушатели освен Итагю нямаше.

Итагю нямаше абсолютно никакво желание да поддържа разговор с Жерфо. Той искаше да наблюдава жената, която ги бе придружила до тук. Сега тя седеше на страничното канапе с една от сподвижничките, дребничка скулптурка от Вожирар. Голата ръка на жената, украсена само с пръстен, галеше слепоочието на момичето. От пръстена стърчеше миниатюрна сребърна женска ръка, чиито свити пръсти държаха цигарата на жената. Итагю видя, че тя запалва следващата цигара: черна хартия, златист мундщук. До краката й се бе натрупала купчинка фасове.

Жерфо описваше сюжета на своя последен роман. Главната героиня бе някоя си Дюсет[11], тринайсетгодишна и раздирана от страсти, които тя не бе в състояние да си обясни, камо ли да опише с думи.

— Дете и същевременно истинска жена — продължаваше Жерфо. — В нея има нещо изначално, вечно. Дори признавам, че и аз съм донякъде подвластен на аналогична склонност. Ла Жартиер…

Дърт сатир.

Най-после Жерфо си отиде. Вече почти разсъмваше. Главобол измъчваше Итагю. Имаше нужда от сън, от жена. Дамата все така пушеше своите черни цигари. Дребната скулпторка лежеше на канапето, свила крака, положила глава върху гърдите на събеседницата си. Черните й къдрици, разстлани върху вишневата туника, сякаш плаваха като коса на удавница. Цялата стая и намиращите се в нея тела, някои извити, други сплетени или будни, разпръснатата нафора, черните мебели — всичко бе окъпано в мъждива жълта светлина, прецеждаща се през дъждовните облаци, които отказваха да се разпукат и прелеят.

Дамата съсредоточено прогаряше с върха на цигарата си дупчици в полата на момичето. Итагю следеше очертаващия се мотив. Дупките с черни краища се подреждаха в букви. Тя изписваше ma fétiche[12]. Скулпторката не носеше бельо. Така че, когато дамата завършеше, словата щяха да се отпечатат върху нежната лъскава белота на младите бедра. „Нима е беззащитна?“ — пробягна в главата на Жерфо въпрос.

[1] Френска монархическа групировка основана в началото на ХІХ век, издигнала в 1830 г. Луи Филип за крал и впоследствие поддържала претенциите на други представители на Орлеанската фамилия за френската корона. ↑

[2] Луи Филип Робер (1869–1926) — правнук на крал Луи Филип, бива признат от роялистите за законен наследник на френския трон след смъртта на баща му в 1894 г. ↑

[3] Льормоди — l’Heuremaudit (фр.) — прокълнат час. ↑

[4] Анри ІV (1553–1610) — Анри де Бурбон, крал на Навара, заема френския трон в 1589 г. ↑

[5] От jarretière (фр.) — жартиер. ↑

[6] „Похищението на китайските девици“ (фр.). ↑

[7] „La Libre Parole“ (фр.) — „Свободно слово“. Основан от Едуард Дрюмон (1844–1917) френски десен антисемитски вестник, изиграл голяма роля в делото Драйфус. ↑

[8] Алфред Драйфус (1859–1935) — френски офицер, несправедливо обвинен в измяна (1894), осъден на доживотен затвор и заточен в каторга на Дяволския остров. Съдебното дело срещу него имало ярко изразен антисемитски характер, но чак в 1906 г. след многобройни протести на френската общественост, Драйфус бил оправдан и възстановен в чин. Впоследствие се сражавал в Първата световна война. ↑

[9] Пол Поаре (1879–1944) — много известен в началото на ХХ в. френски моден дизайнер, възродил стила Ампир в дамската мода и популяризирал използването на сутиена. ↑

[10] la Ville-Lumière (фр.) — градът на светлината, т.е. Париж. ↑

[11] Ducette (фр.) — букв. сладурче, сладурана, душица. ↑

[12] ma fétiche (фр.) — мой фетиш, талисман. ↑

ІІ

На другия ден още от сутринта над града бяха надвиснали същите облаци, но дъжд не идваше. Мелани се пробуди в костюма на Су Фен и щом очите й разпознаха изображението в огледалото, почувства трескаво възбуждение, осъзнавайки, че още не е валяло. Първи дойде Порцепич, с китара. Седна на сцената и започна да пее сантиментални руски балади за плачещи върби, пияни студенти, надбягвания с шейни и удавена любима, чието тяло плава с корема нагоре по Дон. (Около самовара се събираха дузина младежи и четяха на глас романи. О, къде отлетя младостта?) Обхванат от носталгия, Порцепич гъгнеше над китарата.

Мелани, с вид на току-що старателно изкъпана и облечена във вчерашната рокля, с която бе пристигнала, стоеше зад него, закрила с длани очите му и припяваше в тон с него. Така ги завари Итагю. Двете фигури, очертани от жълтата светлина в рамката на сцената, наподобяваха живописно платно, което бе виждал някога, някъде. Или, може би, го облъхна нещо познато от печалните звуци на китарата и кротките изражения на случайна радост по лицата им. Приличаха на млада любовна двойка, постигнала мимолетно относително примирие в жарките летни дни. Той отиде зад стойката на бара и започна да кърти с шило от голям леден блок, после напъха парченцата лед в празна бутилка от шампанско и я допълни с вода.

По обед танцьорите бяха пристигнали. Балерините, съдейки по всичко, бяха страстни почитателки на Айседора Дънкан[1]. Движеха се по сцената като изнурени пеперуди и прозрачните им туники се полюшваха вяло. Итагю предполагаше, че половината от балетистите са хомосексуалисти. Другата половина бяха нагиздени като такива. Той седна до бара и загледа как Сатин почна да маркира стъпките и движенията на танцьорите.

— Коя от тях? — Отново тази жена. На Монмартър в 1913 година хората се появяваха внезапно, като призраци.

— Ето онази там, с Порцепич.

Дамата побърза нататък, за да бъде представена. Тя е вулгарна, помисли Итагю и веднага се поправи: „неудържима“. Може би? Донякъде. Ла Жартиер стоеше неподвижно и наблюдаваше учудено. Порцепич изглеждаше разстроен, сякаш те двамата се бяха скарали. Горкичката, съвсем млада, преследвана, осиротяла. Какво би направил от нея Жерфо? Блудница. Би я развратил физически, ако е възможно, а на страниците на своя роман би го направил с абсолютна сигурност. За писателите не е характерно придържането към етични или нравствени принципи.

На пианото Порцепич свиреше полиритмичното танго „Поклонение пред слънцето“. Сатин бе измислил почти неизпълними движения към музиката.

— Това е невъзможно за танцуване — войнствено извика един млад балетист, скочи от сцената и застана пред Сатин.

Мелани бе изтичала да се преоблече в костюма на Су Фен. Завързвайки лентите на пачките си, тя вдигна поглед и видя дамата, застанала на вратата.

— Ти не си истинска.

— Аз… — Ръцете безволно се отпуснаха край бедрата й.

— Знаеш ли какво е фетиш? Това не е самата жена, а дадена вещ, която има някакво отношение към нея и доставя удоволствие сама по себе си. Обувка, медальон, жартиер… Ето такава си ти, не истинска, а фетиш, предмет доставящ наслада.

Мелани бе изгубила дар слово.

— Какво представляваш съблечена? Хаос от плът. Обаче на сцената, като Су Фен, осветявана от водородни и кислородни лампи и Друмондови прожектори, ще се клатушкаш като механична кукла, в сковаващия движенията ти костюм… Ще подлудиш цял Париж. И жени и мъже.

Очите на Мелани не проявяваха абсолютно никакъв интерес да откликнат, не показваха нищо. В тях не се долавяше страх, желание или очакване. Единствено онази Мелани от огледалото би могла да им придаде някакво изражение, да ги накара да отвърнат. Жената бе доближила кревата и сложи отрупаната с пръстени ръка върху тялото на манекена. Мелани хукна покрай нея, продължи на пръсти, зави при кулисите и изскочи на сцената, импровизирайки танцови стъпки под съпровода осигуряван от Порцепич, който атакуваше вяло пианото. Отвън долиташе тътен от гръмотевици, накъсващи музиката на неравномерни интервали.

Като че ли изобщо нямаше да завали.

Руското влияние върху музиката на Порцепич обикновено биваше обяснявано с това, че на времето майка му е била модистка в Санкт Петербург. Понастоящем, в интервалите между хашишовите сънища и яростните атаки върху рояла у дома в Батиньол, той общуваше с чудновата колекция от руски емигранти, предвождани от някой си Холски, огромен шивач с подчертана склонност към убийство. Всички те се занимаваха с тайна политическа, тоест революционна, дейност и непрекъснато разсъждаваха и спореха за Бакунин, Маркс, Улянов.

Холски се появи, когато слънцето залязваше, скрито от жълти облаци. Той веднага въвлече Порцепич в спор. Танцьорите се разпръснаха, а на сцената останаха само Мелани и жената. Сатин измъкна отнякъде китарата, Порцепич седна на пианото и те запяха революционни песни.

— Порцепич, очаква ви голяма изненада в недалечното бъдеще, когато ще станете свидетел на делата ни — усмихна се шивачът.

— Нищо не може да ме изненада или удиви — отвърна Порцепич. — Ако за историята е характерно цикличното развитие, значи сега се намираме в период на декаданс, нали?, и вашата предполагаема революция е само един от неговите симптоми.

— Декадансът е регрес, а ние сме във възход — възрази Холски.

— Декадансът представлява упадък на човешкото у нас и колкото по-дълбока е нашата развала, толкова по-малко остава от хуманността в нас — намеси се Итагю. — И, бидейки по-малко човечни, ние приписваме и пробутваме това изгубено качество на неодушевените предмети и абстрактните теории.

Момичето и жената бяха излезли от жълтото петно на осветяващия сцената единствен прожектор. Фигурите им бяха едва различими в полумрака. От мястото, където се намираха, не идваше никакъв звук. Итагю допи остатъка от ледената вода.

— Вашият мироглед е просто нечовешки — заяви той. — Вие говорите по такъв начин за хората, сякаш те са точки или криви от диаграма.

— Прав сте — някак унесено отвърна Холски, със замечтан поглед. — Има вероятност аз, Порцепич и Сатин да не стигнем до финала, да паднем в борбата. Но това е без значение. Социалистическите Идеи и Убеждения са в подем, вълната е неудържима и необратима. Живеем в мрачен свят, господин Итагю: сблъсък на атоми, амортизиране на мозъчни клетки, крушение на икономики, на чието място възникват нови, и всичко това в такт с първичния ритъм на Историята. Може би тя, Историята, е жена, а за мен жените са загадка. Но нейният ход поне е предсказуем.

— Ритъм ли! — изпръхтя Итагю. — Човек може да помисли, че се вслушвате в скърцането на пружините на някакъв метафизичен креват.

Шивачът се изсмя, възхитен, като голямо лошо дете. Акустиката на залата придаде на смеха му гробовен тон. Сцената бе празна.

— Хайде да отидем в „Уганда“ — предложи Порцепич.

Покачен на една маса, Сатин танцуваше на себе си, разсеяно.

На улицата задминаха жената и Мелани, които вървяха мълчаливо към спирката на метрото. Жената стискаше здраво ръката на Мелани. Итагю спря до един павилион да купи „Ла Патри“[2], единственият що-годе антисемитски вестник, който можеше да бъде намерен вечер. Скоро жената и момичето изчезнаха под земята на булевард „Клиши“.

Докато слизаха с ескалатора, жената отбеляза:

— Страх те е.

Момичето не отговори. Мелани все още носеше танцувалния костюм, наметнат отгоре с манто с широки ръкави, на вид, а и в действителност скъпо, при това одобрено от жената, която взе билети за вагон първа класа и за двете. Когато седнаха уединени във внезапно материализиралия се влак, жената попита:

— Значи ти просто лежиш безучастно, като предмет? Разбира се. Точно това си ти, предмет. Фетиш. — Тя произнасяше отчетливо и напевно безгласните „е“-та. Въздухът в метрото бе също тъй спарен, както и навън. Мелани изучаваше опашката на дракона върху крака си.

След известно време влакът излезе на повърхността. Мелани остана с неясното впечатление, че изглежда прекосиха реката. Съвсем близо отляво видя Айфеловата кула. Влакът минаваше по моста „Де Паси“. На първата спирка на левия бряг, жената стана. Тя все още стискаше ръката на Мелани. Когато слязоха от влака, двете продължиха пеша в посока югозапад и навлязоха в промишления район Гренел: химически заводи, фабрики, чугунолеярни. На улицата освен тях нямаше жива душа. Нима тази жена живее в такъв фабричен район, помисли Мелани.

Вървяха близо два километра и накрая стигнаха до висока складова сграда, където единственият друг наемател бе някакъв сарач на третия етаж. Много дълго се изкачваха по тясното стълбище. Жената обитаваше мансардата. Въпреки че Мелани имаше силни крака на танцьорка, в края на изкачването вече бе леко уморена. Когато влязоха в квартирата на жената, Мелани без покана веднага се просна върху големия пуф в средата на стаята. Апартаментът бе декориран в афро-ориенталски стил: примитивни черни скулптури, лампа във формата на дракон, пурпурни драперии от китайска коприна. Огромен креват с балдахин. Мантото на Мелани се бе изхлузило: кремаворозовите й, украсени с дракони крака лежаха неподвижно, опрени на пуфа и върху ориенталския килим. Жената седна до момичето, внимателно сложи ръка на рамото му и заговори.

Ако все още не сме отгатнали, „жената“ е отново лейди V., неизясненият обект на безумните разновременни търсения на Стенсъл. В Париж никой не знаеше името й.

Тя бе не просто V., а влюбената V. Хърбърт Стенсъл нямаше нищо против ключовата фигура в неговата конспирация да притежава някои човешки страсти. В настоящия все още фройдистки период от историята, сме склонни да мислим, че лесбийството произтича от самовлюбеността, прехвърлена върху някой друг човешки обект. Ако момичето е предразположено към нарцисизъм, то рано или късно ще стигне до идеята, че жените като социална прослойка, към която то принадлежи, всъщност не са чак толкова лоши. Навярно такъв бе случаят с Мелани, но кой знае — може би витаещото в Сер Шод очарование от кръвосмешението беше знак, че нейните предпочитания са просто извън сферата на преобладаващия в 1913 година екзогамно-хетеросексуален[3] тип на поведение.

Но що се отнася до V. — влюбената V. — скритите мотиви, ако изобщо имаше такива, оставаха загадка за околните. Всички ангажирани около постановката бяха наясно какво става, но тъй като информацията за тази връзка бе само за вътрешно ползване сред кръг от хора, и без това предразположени към садизъм, кощунствен разврат, ендогамия[4], сквернословие и хомосексуализъм, а те не проявяваха особен интерес или загриженост, и двойката бе оставена на спокойствие, като млади любовници. Мелани ходеше най-старателно на всички репетиции и щом жената не я отклоняваше от постановката, — а тя, в качеството си на спонсор, очевидно нямаше абсолютно никакво намерение да прави това, — Итагю също не се тревожеше по въпроса.

Веднъж съпровождано от жената, момичето пристигна в „Нерв“, облечено като ученичка: плътно прилепващи черни панталони, бяла блуза и къс черен жакет. Освен това главата й — дългата чак до бедрата коса — бе остригана почти до голо и ако не беше телосложението й на балерина, което никакви дрехи не бяха в състояние да прикрият, напълно би могла да мине за избягало от училище момче. За щастие в сандъка с костюми се намери дълга черна перука. Сатин приветства идеята с ентусиазъм. В първо действие Су Фен щеше да се появи с коса, а във второто, вече преминала през мъченията на монголците — без. Това щеше да шокира преситената, според него, публика.

Жената присъстваше на всяка репетиция, седеше безмълвна зад една маса в дъното на залата и не сваляше поглед от сцената. Вниманието й бе изцяло съсредоточено върху момичето. В началото Итагю опита няколко пъти да завърже разговор с нея, ала безуспешно и бе принуден да се задоволи с прелистването на „La Vie Heureuse“, „Le Rire“, „Le Charivari“[5]. Когато трупата се премести в театър „Венсан Кастор“, жената я последва като вярна и предана любовница. Мелани продължи да се облича като травеститка. В трупата се разпространи мнението, че е настъпила странна метаморфоза: тъй като връзка от подобно естество обикновено предполага, че едната страна е доминираща/активна, а другата подчинена/пасивна, и в дадения случай бе напълно очевидно кой какъв е, то жената по презумпция би трябвало да бъде облечена като агресивен мъж. Веднъж, за развлечение на събралите се в „Уганда“ членове на трупата, Порцепич демонстрира таблица с възможните комбинации в отношенията между жената и момичето. Получиха се 64 различни варианта, разпределени по отделни групи, като „начин на обличане“, „социална роля“, „сексуална роля“. Да речем, двете биха могли да носят мъжки дрехи, да изпълняват доминиращи социални роли и да се стремят към сексуално превъзходство. Те биха могли например да обличат дрехите на противоположния пол и да демонстрират напълно пасивно поведение — в този случай същността на играта се състои в принуждаването на съответната партньорка да наложи активна позиция и да предприеме агресивен ход. Или която и да е от останалите 62 комбинации. Има вероятност, както допускаше Сатин, да бъдат включени и специфични неодушевени механични средства. Всички се съгласиха, че това би объркало и усложнило значително картината. В един момент някой изказа догадката, че жената, освен всичко друго, може всъщност да се окаже поначало травестит и тогава положението става дори още по-забавно.

Но в действителност какви епизоди произтичаха в мансардата в Гренел? Всеки от посетителите на кафене „Уганда“ и от трупата в театър „Венсан Кастор“ поотделно си представяше различна сцена: уреди за изискани мъчения, ексцентрични облекла, причудливо-отблъскваща игра на мускулите под кожата.

Колко разочаровани щяха да останат всички те. Ако бяха видели полата на дребната скулпторка-сподвижничка от Вожирар, ако бяха чули прозвището дадено на Мелани от жената, или ако бяха запознати — както Итагю — с модерната наука за душата, щеше да им бъде известно, че постигането на пълно удовлетворение налага определени фетиши изобщо да не бъдат докосвани или манипулирани, а само гледани. Що се отнася до Мелани, нейната любовница й подаряваше огледала, дузини огледала. Където и да погледнеше човек, мансардата бе окичена и украсена най-различни огледала: с дръжки, в резбовани рамки, в цял ръст, джобни.

Трийсет и три годишната V. (според изчисленията на Стенсъл) най-после бе открила любовта в своите пътешествия из един свят (нека бъдем честни), ако не създаден, то поне описан възможно най-подробно от лайпцигчанина Карл Бедекер. Това е една чудновата страна, населена изключително с породата наречена „туристи“. Нейният ландшафт е съставен от неодушевени паметници и здания, почти неодушевени бармани, шофьори на таксита, хотелски пиколи, екскурзоводи: те винаги са насреща, готови да изпълняват, с различна степен на ефективност, всякакви прищевки на туриста, разбира се срещу съответното предварително получено възнаграждение, baksheesh, pourboire, mancia, Trinkgeld, tip[6]. Нещо повече, този свят е двуизмерен, както и самата Улица, каквито са и отделните страници, илюстрации и карти в червените джобни пътеводители. Докато са отворени филиалите на Бюро „Вагон Ли-Кук“, Клубовете на Пътешественика[7] и различните банки, докато разписанията биват спазвани стриктно, докато санитарната техника в хотела функционира изрядно („Нито един хотел — пише Карл Бедекер, — не може да бъде обозначен като първокласен, ако не отговаря на санитарните норми, които, освен другите неща, предполагат достатъчно количество вода за миене и качествена тоалетна хартия“), туристът може преспокойно да обикаля навсякъде из тази координатна система. За него войната в най-лошия случай се свежда до ограничени на брой схватки с джебчии, представители на „огромната армия от крадци… които моментално разпознават чужденеца и ловко се възползват от неосведомеността му“; единствено обменният курс на валутите отразява икономическа криза или процъфтяване; политиката, естествено, изобщо не подлежи на обсъждане с местното население. С други думи, подобно на римокатолическата църква, туризмът е наднационален и представлява може би най-съвършената форма на вероизповедание на света: защото независимо дали неговите членове са американци, италианци, немци и т.н., Айфеловата кула, Пирамидите и Кампаниле[8] неизменно предизвикват у тях абсолютно еднаква реакция, тяхната Библия е написана безупречно ясно и не допуска произволни тълкувания; те съзерцават едни и същи пейзажи, страдат от едни и същи неудобства, живеят по един и същ прецизен график. Туристите са верноподаници на Улицата.

Лейди V., принадлежала тъй дълго към гореописаната категория, внезапно се бе оказала отлъчена от това общество, най-безцеремонно изритана в недействителния стадий на човешката любов; и бе успяла да осъзнае точния момент като такъв, едва когато Мелани бе влязла през страничния вход на „Нерв“, опряна на ръката на Порцепич и времето — за миг — бе спряло. В събраното от Стенсъл досие е цитиран самия Порцепич, комуто V. бе разказала много за своите отношения с Мелани. Тогава Порцепич не бе споделил с никого откровенията на V., нито в „Уганда“, нито другаде: това бе станало години по-късно и то само на Стенсъл. Навярно бе изпитвал известни угризения на съвестта, заради предложената от него таблица на вариантите и комбинациите, но общо взето се бе държал като джентълмен, поне в дадения случай. Неговото описание на тази двойка е отлично композиран и неостаряващ натюрморт на любовта в една от множеството й крайности: полуизлегналата се на пуфа V. наблюдава разположената на кревата Мелани, която съзерцава в огледалото себе си и отражението й може би отправя от време на време нерешително-мечтателни погледи към V. Никакво движение, минимално триене. И заедно с това един вариант за решение на най-древния парадокс на любовта: същевременно пълна независимост и взаимно сливане. Принципите на превъзходство и подчинение бяха неприложими тук: схемата от трима участници бе единствената взаимноприемлива симбиоза. На V. й бе потребен нейния фетиш, Мелани имаше нужда от огледало, от временен покой, от удоволствието да бъде гледана от друг, да има свидетел на своето наслаждение. Защото самовлюбеността на младите е такава, че в нея неизбежно присъства и социалния аспект: девойка, чието съществуване е толкова видимо, наблюдава в огледалото своята двойница и тази двойница става воайор. Чувството на безсилие при невъзможността да се раздели на хиляди частици и разтвори в достатъчно многобройна публика, само разгаря още повече сексуалната й възбуда. Изглежда й е нужен истински воайор, който да довърши илюзията, че нейните отражения действително представляват такава публика. С появата на тази алтернативна особа — вероятно също умножена стократно от огледалата — бива постигната кулминацията, защото другата личност в допълнение е и собствената й двойница. В дадения случай Мелани наподобява жена, която се гизди и конти само за да бъде оглеждана и обсъждана от другите жени: тяхната завист, ревнивите им погледи, прошепнатите забележки, неохотното им възхищение й принадлежат. Те олицетворяват нея.

Що се отнася до V., тя, навярно осъзнавайки собственото приближаване към неодушевеността, разбираше, че е също такъв фетиш, както и Мелани. По подобен начин за жертвите на неодушевения свят всички предмети са еднакви. Това бе вариация на Порпънтайновата тема, на темата за Тристан и Изолда, дори ако се вярва на някои познавачи, на единствения, банален и дразнещ лайтмотив, характерен още от средновековието за целия романтизъм: „актът на любовта и актът на смъртта са едно и също“. Едва след смъртта влюбените най-после се съединяват с неодушевената природа и един с друг. Дотогава любовната игра представлява въплъщение на неодушевения свят, травестизъм не между различните полове, а между живото и мъртвото, между човешкото същество и фетиша. Какви дрехи носят двете е без значение. Косата, остригана от главата на Мелани, е несъществена, тя представлява само някакъв неясен личен символ, имащ смисъл единствено за лейди V.: може би във връзка с нейното послушничество в манастира, ако тя действително беше Виктория Рен.

Ако тя беше Виктория Рен, дори Стенсъл не би могъл да остане равнодушен при мисълта за ироничния провал, към който в този предвоенен август главоломно и необратимо се бе устремил нейния живот. В далечната флорентинска пролет младата бизнес дама бе хранила огромна надежда в своята любов към изкуството и най-искрено, по момичешки бе вярвала, че ще може да подчини Съдбата (ако не я подведяха умението и чувството за избор на подходящ момент). Онази Виктория биваше постепенно измествана от V., от нещо съвсем различно, за което младият век все още не бе открил название. Всички ние до известна степен сме съпричастни към политиката на бавната смърт, но горката Виктория бе запозната също и с нейните задкулисни тайни.

Ако V. подозираше изобщо, че нейният фетишизъм представлява компонент от някакъв заговор срещу одушевения свят или прибързано установяване тук на колония на Царството на Смъртта, това би могло да послужи като потвърждение на преобладаващото в „Ръждивата лъжица“ мнение, че Стенсъл иска да открие във V. своето собствено „аз“. Но V. бе изпаднала в такъв възторг от факта, че Мелани бе потърсила и намерила своята идентичност в нея и в бездушното блещукане на огледалото, щото продължаваше да тъне в сладко неведение сякаш любовта я бе извадила от равновесие, и дори напълно бе забравила, че макар главата „Разпределение на времето“ да не се отнасяше за нейния апартамент, леглото, пуфа и огледалата, тяхната любов бе посвоему просто друга разновидност на туризма: понеже тъй както туристите привнасят част от един друг свят във вече съществуващата и развита донякъде среда и в края на краищата създават във всеки град свое собствено паралелно съобщество, така и Царството на Смъртта е обслужвано от фетишистки структури като V., представляващи своего рода проникване в тил.

Каква ли щеше да бъде реакцията й, ако знаеше? Отново не може да бъде даден точен и ясен отговор. В края на краищата това би означавало смърт за V.: в едно набързо установено тук бездушно Царство, въпреки всички положени усилия за предотвратяването й. Достатъчно е било да й загатнат само, на който и да е стадий, в Кайро, Флоренция или Париж, че е въвлечена в един по-широкомащабен заговор, впоследствие водещ към личното й унищожение, и тя е можела да се оттегли и с течение на времето да установи толкова много самоограничения и правила, щото да се превърне — от която и да е гледна точка, фройдистка, поведенческа или религиозна — в един напълно предсказуем организъм, автомат, механична кукла, изработена, само за благоприличие, от човешка плът. Или обратното, можела е да отхвърли гореописаното, което на настоящия етап сме приели да назоваваме пуританство, и да навлезе още по-дълбоко в страната на фетишите, докато се превърне напълно и абсолютно в неодушевен обект на желанието, при това наистина, а не просто заради играта на любов с някаква си Мелани. Стенсъл дори временно бе пренебрегнал своите всекидневни мъчително-блуждателни издирвания, за да си представи как би изглеждала тя сега на възраст седемдесет и шест години: сияйно чиста и гладка кожа с блясъка на някаква съвсем нова пластмаса; стъклени очи, но вече с фотоклетки свързани чрез сребърни електроди с изработените от високопробна медна тел оптически нерви, водещи към мозъка, който представлява филигранно-изящна полупроводникова матрица. Вместо нервни възли V. ще има соленоидни релета, серводвигатели ще задвижват безупречните й полиамидни крайници, платинена сърдечна помпа ще изтласква работна течност по бутиратните вени и артерии. А може би — подобно на другите членове на Пасмината, от време на време Стенсъл демонстрираше твърде развинтено и злобно въображение — дори една прелестна полиетиленова вагина с вградена сложна система от датчици за налягане; техните резисторни мостове ще бъдат включени към главен сребърен кабел, подаващ възникналото от удоволствието напрежение пряко към съответния регистър на разположения в черепа й компютър. И всеки път, когато тя се усмихва или крещи от екстаз, лицето й ще бъде озарявано от блясъка на най-съвършения негов елемент — скъпоценната изкуствена челюст на Айгенвалю.

Защо бе доверила толкова много на Порцепич? Според думите й, бояла се, че връзката им ще бъде недълготрайна и Мелани ще я напусне. Лъскавият и ярък сценичен свят, популярността, славата, ролята й на масово предпочитана участница в болезнено-мръснишките сцени обсебващи въображението на мъжката аудитория: това е проклятието на много любовни съюзи. Порцепич бе опитал да я утеши, доколкото бе в състояние. Той по принцип не хранеше никакви илюзии, наясно бе, че обич и страст могат да бъдат само преходни, и оставяше всякакви мечти за вечната любов на своя съотечественик Сатин, който така или иначе беше идиот. Съчувстваше й с меланхолично-жалостив поглед: какво друго би могъл да направи? Да й чете морализаторски наставления? Любовта, както и да я погледнеш, е любов. Неведоми и странни са нейните пътища и капризи. Тази клета жена страдаше от любовна мъка. Реакцията на Стенсъл обаче се бе изразила само в презрително свиване на рамена. Нека бъде лесбийка, нека се превърне във фетиш, нека умре: V. е похотлива хищница и той няма да хаби сълзи за нея.

Настъпи денят на премиерата. Случилото се в онази вечер бе известно на Стенсъл от полицейските протоколи, а възрастните жители на Монмартър навярно и досега продължават да разказват за въпросното събитие. Яростните спорове бяха подхванати още с влизането на публиката в залата и не спряха дори когато оркестрантите започнаха да настройват инструментите си. Неизвестно как, постановката бе приела политическа окраска. Ориентализмът — който в онзи период бе необикновено популярен в Париж и се проявяваше в модата, театъра, музиката, — освен с Русия, бе свързван и с някакво международно движение, стремящо се към отхвърляне на западната цивилизация. Само шест години преди това един вестник бе успял да спонсорира провеждането на автомобилно рали Пекин — Париж и да получи охотното съдействие на всички страни между Китай и Франция. Но по време на премиерата политическото положение бе доста по-мрачно, в резултат от което бе възникнала бъркотията онази вечер в театър „Венсан Кастор“.

Още от началото на първото действие антипорцепистката клика започна да изразява негодуванието си с подсвирквания и непристойни жестове. Привържениците на композитора, вече приели названието „порцепиетисти“, полагаха сериозни усилия да ги укротят. Сред публиката присъстваше и трета сила — онези, които просто искаха достатъчно тишина, за да се насладят спокойно на представлението и, напълно естествено, опитваха да заглушат, предотвратят или уредят всички спорове. Разрази се неудържима тристранна полемика. До настъпването на първия антракт тя бе ескалирала в своя апогей, близък до пълен хаос.

Зад кулисите Итагю и Сатин се надвикваха, ала не чуваха нищо, поради силния шум в залата. Порцепич седеше в един ъгъл и пиеше кафе, невъзмутим. От гримьорната излезе една млада балерина и спря да поговори с него.

— Чувате ли музиката?

Не много ясно, призна тя.

— Domage[9]. Как е Ла Жартиер?

Мелани знае своя танц наизуст, отлично чувства ритъма и с примера си вдъхновява цялата трупа. Балерината не скъпеше възторжените похвали: „новата Айседора Дънкан!“ Порцепич сви рамене и лицето му се изкриви в недоволна гримаса.

— Ако някога ми паднат отново пари, ще наема оркестър и балетна трупа, за да поставя „Похищението“ изключително за мое удоволствие — промърмори той, по-скоро на себе си, отколкото на своята събеседница. — Само за да оценя както следва това произведение. Може би аз също ще дюдюкам и освирквам.

Двамата се усмихнаха печално един на друг и балерината изприпка на сцената.

Второто действие бе дори още по-шумно. Едва към финала му вниманието на няколко сериозни зрители бе завладяно напълно от Ла Жартиер. Когато направляваните от диригентската палка изнервени и потни музиканти подхванаха заключителната част, озаглавена „Принасяне в жертва на девицата“ — мощно, с постепенно нарастващи интензивност и темпо седемминутно кресчендо, което в своя край навярно обхващаше всички допустими и недопустими тонални оттенъци и достигаше всички възможни предели на дисонанса и (както на другата сутрин бе отбелязал музикалният критик на Фигаро) „оркестровата варварщина“, — в овлажнелите очи на Мелани сякаш изведнъж оживя светлината и тя отново се превърна в онази екзалтирана нормандска девойка, каквато я помнеше Порцепич. Той приближи сцената, загледан почти влюбено в Мелани. Според един апокрифен преразказ, именно в този момент Порцепич се бе заклел никога повече да не докосва наркотици и в бъдеще изобщо да не посещава Черна литургия.

Двама от танцьорите, които Итагю винаги наричаше „монголизирани педерасти“, измъкнаха отнякъде дълга върлина, зловещо заострена в единия край. Музиката, почти тройно форте, сега неутрализираше и превишаваше по сила неясния рев на зрителите. Влезлите през задния вход жандарми опитваха безуспешно да възстановят порядъка в залата. Сатин, чиято ръка бе положена на рамото на Порцепич, се приведе напред, разтреперан от вълнение. Следваше хореографски най-сложният и труден епизод от неговата балетна постановка. Идеята бе заимствал от описанието на масово избиване на индианци в Америка. Други двама монголци издърпаха на авансцената бясно извиваща се, остригана Су Фен, а останалите мъже от трупата забиха кола в нейното междукрачие и бавно я издигнаха над главите на ридаещите жени. Внезапно една от механичните кукли-прислужници се замята като обезумяла из сцената.

— Дяволите го взели немеца — изстена Сатин и заскърца със зъби. — Тази идиотщина ще отвлече вниманието на зрителите.

Според неговия замисъл, нанизаната и вдигната на кола Су Фен трябваше да продължи своя танц, съсредоточавайки всички движения в една-единствена точка в пространството — извисен връх, фокус, кулминация.

Колът вече бе изправен вертикално, до финала на балета оставаха само четири такта. Зловеща тишина скова публиката. Жандармите и враждуващите страни се втренчиха като хипнотизирани в сцената. Движенията на Ла Жартиер станаха все по-конвулсивни, агонизиращи: лицето й, обикновено мъртвешки застинало, сега възприе изражение, което дълги години занапред щеше да тревожи сънищата на зрителите от първите редове. Музиката на Порцепич вече достигна оглушителна сила: нито следа от тоналност, всички звуци се сливаха в неистова какофония, едновременно и наслуки във всевъзможни и невъзможни посоки с безумен вой летяха ноти като бомбени шрапнели: духовите, струнните и ударните инструменти се размесиха в анархистична бъркотия, докато в същото време по кола течеше кръв и нанизаната на него девойка се отпусна и притихна, а последният акорд прогърмя и изпълни театъра, отекна, увисна във въздуха и заглъхна. Някой изключи осветлението на сцената и веднага след това завесата бе спусната.

Тя никога повече не бе вдигната. Преди излизането си на сцената Мелани трябваше да надене защитен метален бандаж, наподобяващ пояс на целомъдрието, в който се пъхаше върхът на кола. Тя бе забравила да го сложи. Щом забеляза кръвта Итагю веднага нареди да потърсят сред публиката лекар. С разкъсана риза и насинено око докторът коленичи до Мелани и установи, че тя е мъртва.

Къде изчезна после жената, нейната любовница, не е известно. Нищо повече не се чу за нея. Според някои версии тя изпаднала в истерия зад кулисите и се наложило силом да я изтръгнат от тялото на Мелани, а след това с яростни крясъци заплашвала с вендета Итагю и Сатин, които, според нея, се били сговорили да убият момичето. Констатацията на следователя беше доброжелателно еднозначна: смърт поради нещастен случай. Навярно Мелани, изтощена от любов, възбудена както обикновено става преди премиера, просто бе забравила да надене предпазния бандаж. Разкрасена с безброй гребени, пайети и гривни, тя изглежда дотолкова се е объркала в този свят на фетишите, че е пропуснала да добави към себе си единственият неодушевен предмет, който би могъл да й спаси живота. Итагю предполагаше, че това всъщност е самоубийство. Сатин отказваше да говори за случилото се, а Порцепич се въздържаше от оповестяването на каквото и да е мнение. Но кошмарът на нейната гибел преследваше всички тях още много години.

Скоро из Париж тръгна слух, че около седмица след това трагично събитие лейди V. била избягала от града с един безумен иридентист[10] — някой си Сгерачо. Във всеки случай и двамата бяха изчезнали едновременно от Париж, а вероятно и от лицето на земята, както би казал всеки обитател на Монмартър.

[1] Айседора Дънкан (1877–1927) — американска танцьорка, положила началото на модерния балет. Нейната работа оказва определено въздействие на Михаил Фокин и Сергей Дягилев. ↑

[2] La Patrie (фр.) — Родина. ↑

[3] От екзогамия — брак извън специфична обществена група (род, племе). ↑

[4] Брак между членовете на една социална група (род, племе) ↑

[5] „Щастлив живот“, „Смях“, „Весела серенада“ (фр.) — популярни списания от този период. ↑

[6] Бакшиш — арабски/турски, френски, италиански, немски, английски език. ↑

[7] Моден лондонски клуб, чиито членове са дипломати и бизнесмени. Задължително условие за членство — поне едно пътуване на минимум 800 км. от Лондон. ↑

[8] Т.е. Камбанарията във Флоренция, известна като камбанарията на Джото (1334). ↑

[9] Жалко (фр.). ↑

[10] Привърженик на присъединяването към Италия на провинциите, намиращи се под чуждо управление (в това число и на остров Малта). ↑

Петнадесета глава
Сахха[1]

I

Около девет часа на неделното утро Веселите Момчета пристигнаха в апартамента на Рейчъл след извършения грабеж с взлом и продължителното размотаване из парка. Двамата изобщо не бяха мигнали цялата нощ. На стената бе залепена бележка: „Отивам в Уитни[2]. Бени, Kisch mein tokus[3].“

— Мене, мене, текел, упарсин[4] — отбеляза Стенсъл.

— Оха-а! — измуча Профейн, който се готвеше да легне на пода.

В този момент влезе Паола, със забрадка на главата и кафява хартиена торба, която звънтеше в ръцете й.

— Снощи са ограбили Айгенвалю — съобщи тя. — Пише го на първа страница на „Ню Йорк Таймс“.

Профейн и Стенсъл атакуваха едновременно кафявата торба и измъкнаха от нея вече изпокъсания вестник и четири еднолитрови бутилки бира.

— Какво ще кажеш, а? — попита Бени, разглеждайки първата страница. — „Възможно най-скоро полицията ще арестува престъпниците“. „Дързък нощен грабеж“.

— Паола! — възкликна зад гърба му Стенсъл.

Профейн трепна. Стиснала отварачката за бира, Паола, се обърна и отправи втренчен поглед край лявото ухо на Профейн, към проблясващия в ръката на Стенсъл предмет. Изгубила дар слово, тя застина с опулени очи.

— Вече и тримата сме замесени.

Най-после тя отмести взор към Профейн:

— Бени, идваш ли на Малта?

— Не — колебливо отвърна Профейн. — Защо ми е да ходя там? Ще видя ли нещо ново на Малта? Където и да отидеш из Средиземноморието, винаги ще има „Страйт Стрийт“ или „Търбух“.

— Бени, ако полицията…

— Какво толкова съм й притрябвал на полицията? Челюстта я взе Стенсъл. — Тих ужас постепенно обхващаше Бени. Едва сега осъзнаваше, че е нарушил закона. — Стенсъл, приятелю, какво ще кажеш, ако един от нас отиде там с оплакване за зъбобол и намери начин да… — Той не довърши. Стенсъл мълчеше непроницаемо. — Значи онзи глупав номер с въжето беше само за да ме убедиш да тръгна с теб, а? Какво толкова особено виждаш в мен?

Никой не му отговори. Паола изглеждаше готова всеки момент да изпадне в паника, да се разридае и сякаш очакваше да бъде прегърната и утешена от Профейн.

Изведнъж от стълбището се чу шум. Някой заблъска по вратата.

— Полиция — долетя глас.

Стенсъл натъпка изкуствената челюст в джоба си и моментално хукна към прозореца и съответно пожарната стълба.

— Сега пък какво? — въздъхна Профейн.

Докато Паола отвори, Стенсъл вече бе офейкал. Придържайки нацепения като талпа Руни Уинсъм, на вратата стоеше същият полицай Тен Айк, който преди време бе прекъснал оргията на Мафия.

— Тук ли живее Рейчъл Аулглас? — попита Тен Айк. И обясни, че пияният Руни, с широко зейнал копчелък и силно разкривена физиономия, плашел децата и с обидни изрази нарушавал спокойствието на почтените граждани пред катедралата Свети Патрик. — Желанието му бе непременно да дойде тук и никъде другаде — почти го удари на молба Тен Айк. — Не иска у дома. Снощи го изписали от „Белвю“.

— Рейчъл скоро ще се върне — напълно сериозно го увери Паола. — А засега ние ще се погрижим за него.

— Хванал съм го за краката — обяви Профейн. Отнесоха Руни в стаята на Рейчъл и го метнаха на леглото. — Благодаря, господин полицай. — Невъзмутим, като международен аферист от някой стар филм, Бени почти съжаляваше, че няма мустаци.

Тен Айк излезе с каменна физиономия.

— Бенито, всичко се разпада. Колкото по-скоро отида у дома…

— Пожелавам ти късмет.

— Защо не искаш да дойдеш?

— Ние с теб не сме влюбени.

— Не сме.

— Не съществуват неизплатени дългове помежду ни, няма дори стара неизживяна любов, която да пламне отново.

Тя поклати глава, вече наистина просълзена.

— И защо, тогава?

— Защото излязохме заедно от апартамента на Тефлон в Норфък.

— Не, не.

— Горкичкият Бен.

Всички те го наричаха „горкичкият“. Но понеже щадяха чувствата му, не обясняваха защо, превръщайки тази дума в ласкав епитет.

— Ти си само на осемнайсет и това е просто едно сърдечно увлечение — рече той. — Ще видиш, когато станеш на моите години…

Тя не му позволи да довърши, хвърли се към него като върху спортен манекен, обгърна го и почна да мокри велуреното му яке с натрупалите се отдавна сълзи. Бени потупваше гърба й, озадачен.

Разбира се, точно в този момент влезе Рейчъл.

— Охо! — възкликна тя, но като съобразително момиче бързо се окопити. — Значи такива неща стават зад гърба ми. Докато бях на църква и се молех за теб, Профейн. И за децата.

— Вярвай ми, всичко беше абсолютно невинно — поясни Бени, чийто здрав смисъл му подсказа да възприеме нейната линия на поведение. Рейчъл сви рамене, показвайки, че с тези две реплики първото действие от пиесата е изиграно и са й нужни няколко секунди за размисъл. — Не си ходила в Свети Патрик, нали? А трябваше. — Той извъртя палец към онова, което хъркаше в съседната стая. — Полюбувай се.

Напълно ясно е с кого проведе Рейчъл остатъка от деня и цялата нощ. Държеше главата му, гушкаше го, завиваше го старателно с одеялото, галеше го, поглаждаше четинясалата му брада и размазваше мръсотията по лицето му, гледаше го как спи и бръчките му постепенно се изглаждат в съня.

След известно време Профейн отиде в „Лъжицата“. И още с влизането обяви на Пасмината, че заминава за Малта. Разбира се, веднага спретнаха прощален купон. И накрая Профейн се озова в компанията на две възхитени поклоннички, които с пламтящи от някакво подобие на любов очи се заеха да го обработват. Отстрани приличаха на затворници, празнуващи освобождаването на техен колега.

Пред себе си Профейн не виждаше друга улица освен „Търбуха“, където, според него, на дадения етап положението все още бе по-добро, отколкото на „Ист Мейн Стрийт“.

Впрочем, предстоеше му пътуване и по морската автострада. Но това беше нещо съвсем различно.

[1] „Сбогом“ и „Привет“ (малт.). Според пътеводителя (на) Бедекер за Средиземноморието, малтийският език е сходен с арабския, но е заимствал много думи от сицилианското наречие и от английския език. ↑

[2] Т.е. Музей Уитни за съвременно американско изкуство, основан в 1930 г. от скулптурката Гертруда Вандербилт Уитни. ↑

[3] Целуни ми гъза (неправилен идиш). ↑

[4] По време на дадения от халдейския цар Валтасар пир върху стената на двореца тайнствена ръка изписва непознати слова, които единствено Даниил успява да разчете. Виж Книга на Стария завет: Книга на пророк Даниил 5: 25-31:

„И ето що е начертано: мене, мене, текел, упарсин. Ето и значението на думите: Мене — изброи Бог царството ти и му тури край; Текел — претеглен си на капоните и си намерен твърде лек; Перес (Упарсин) — разделено е твоето царство и е дадено на мидийци и перси.

Тогава по заповед на Валтасар облякоха Даниил в багреница и туриха на шията му златна верижка и го провъзгласиха трети властник в царството. В тая съща нощ Валтасар, халдейският цар, биде убит и Дарий Мидянин превзе царството…“. ↑

ІІ

През уикенда Стенсъл, Профейн и Пиг Бодайн направиха кратко посещение във Вашингтон: световният търсач на приключения да ускори отпътуването; неудачникът да прекара един последен градски отпуск; Пиг да му помага. За временно убежище избраха един нощен приют в Китайския квартал и Стенсъл веднага хукна към Министерството на външните работи да провери дали там ще открие нещо, което да подпомогне каузата му.

— Нямам му доверие — заяви Пиг. — Стенсъл е менте.

— Мълчи и не се намесвай — бе единственото, което отвърна Профейн.

— Според мен, трябва да излезем и да се отцепим — предложи Пиг.

Речено-сторено. Или Профейн остаряваше и вече губеше тренинг, или това бе най-кошмарното напиване в живота му. Последвалата рекапитулация отчиташе липсващи часове и празни петна в паметта, което, разбира се, винаги е плашещо. По-късно, доколкото Бени помнеше, първо бяха отишли в Националната галерия, защото Пиг бе решил, че им е нужна женска компания. Естествено, пред „Тайната вечеря“ на Салвадор Дали попаднаха на две момичета — държавни служителки.

— Аз съм Флип — представи се блондинката, — а това е Флоп.

Носталгичните спомени за Панки и Ханки мигновено връхлетяха Пиг, който нададе възторжен стон.

— Чудесно — рече Бодайн. — Това е Бени, а аз съм… хйъ, хйъ… Пиг.[1]

— Очевидно — съгласи се Флоп. Но във Вашингтон съотношението жени/мъже беше приблизително 8 към 1. Тя сграбчи ръката на Пиг и огледа залата, сякаш между статуите се криеха останалите седем призрачни посестрими-конкурентки.

Момичетата живееха близо до улица „П“ и притежаваха колекция с почти всички издадени записи на Пат Бун. Дори още преди Пиг да бе оставил големия хартиен плик съдържащ плодовете на следобедната им обиколка из столичните (легални и не съвсем) питиепродавници, върху нищо неподозиращите приятели с 25-ватова мощ и без предупреждение се стовари звуковата вълна на „Би Боп А Лула“, изпълнявана от гореупоменатия предостоен певец.

След тази прелюдия уикендът продължи на откъслечни проблясъци: Пиг заспива на стъпалата водещи към паметника на Джордж Вашингтон и се изтърколва надолу в краката на отряд вежливи бойскаути; в три часа сутринта четиримата в „мъркюрито“ на Флип обикалят около „Дюпон Съркъл“ и към тях се присъединяват шестима негри в „олдсмоубайл“, които предлагат автосъстезание; след това колите откарват така получилата се компания в някакъв апартамент на „Ню Йорк Авеню“, запълнен само с една неодушевена аудио система, петдесетина джаз-ентусиасти и Бог знае колко преминаващи от ръка на ръка бутилки колективно вино; увити в одеяло с антикварна стойност, Флип и Профейн лежат на стъпалата на масонския храм в северозападен Вашингтон, събужда ги някой си Яго Сапърстийн, директор на застрахователна фирма, и ги кани на нов купон.

— Къде е Пиг — поинтересува се Бени.

— Открадна „мъркюрито“ и сега пътуват с Флоп за Маями — отвърна Флип.

— Така ли!

— Там ще се женят.

— Хобито ми е да откривам млади хора като вас, които ще ми бъде интересно да заведа на купон — продължи Яго Сапърстийн.

— Бени е неудачник — поясни Флип.

— Неудачниците са много интересни — отбеляза Яго.

Купонът се провеждаше в една къща близо до мерилендската трамвайна линия №82 и там Профейн установи присъствието на: индивид с псевдоним Мейнард Базилиск, преди години избягал от Дяволския остров[2], а сега на път за женския колеж „Васар“, където щял да преподава пчеловъдство; изобретател, празнуващ седемдесет и втория отказ на Държавното Патентно Бюро на САЩ да регистрира като нововъведение в дадения случай предложението му за автоматизиран бардак за авто– и жп гари, чийто принцип на действие в момента той опитваше с помощта на чертежи и енергична жестикулация да обясни на групичка тиросемиофили[3], които Яго Сапърстийн бе похитил от техния ежегоден конгрес; изящна дама от остров Ман, специалистка по растителна патология и същевременно единствената в света владееща манския диалект и следователно лишена от възможността да разговаря с когото и да е; безработният музиколог Петард, посветил живота си на търсенето на отдавна изгубения Концерт за казу[4] от Вивалди, (насочен първоначално към това музикално произведение от някой си Скуазимодео, бивш чиновник от администрацията на Мусолини, понастоящем проснат жестоко натаралянкан под пианото) — той разполагаше не само с информацията, че някакви меломани-фашисти откраднали партитурата на концерта от един манастир, но също и бе чул двайсетина такта от бавната част, които изсвирваше от време на време с пластмасово казу, обикаляйки от група на група; и други „интересни“ хора. Профейн, чиято единствена мисъл бе за сън, не размени нито дума с никого. Събуди се на разсъмване във ваната на Яго, от кискането на една блондинка, облечена само с бяла моряшка безкозирка, която го поливаше с бърбън от огромен кафеник. Профейн тъкмо бе отворил уста в опит да улови течащата върху него струя, когато в банята влезе Пиг Бодайн.

— Върни ми баретата — изръмжа Пиг.

— Мислех, че си във Флорида — рече Профейн.

— Ха, ха — изсмя се блондинката. — Първо трябва да ме хванеш.

И двамата избягаха, сатир и нимфа.

Следващото, което изплува в паметта на Бени, бе завръщането в апартамента на Флип и Флоп: главата му в скута на Пиг, на грамофона — Пат Бун.

— Имате еднакви инициали — гукаше Флоп от другия край на стаята. — Пат Бун и Пиг Бодайн.

Профейн стана, дотътри се до кухнята и повърна в мивката.

— Вън! — изкрещя Флип.

— Правилно — измърмори Бени.

По-долу, на стълбището бяха опрени два велосипеда, с които момичетата, икономисвайки от автобусни билети, ходеха на работа. Профейн грабна единия и го изнесе на улицата. Видът му бе просто безобразен: зейнал копчелък, разчорлена на слепоочията късо остригана коса, набола от два дни брада, тук-там разкопчана риза открила надупчена тениска, изпъната от бирено шкембенце. Той завъртя педалите и с тромаво поклащане се насочи към нощния приют.

Още не бе изминал две пресечки, когато зад него се разнесоха вопли и крясъци. На втория велосипед го преследваха Пиг и настанената на кормилото Флоп. Далеч зад тях потичваше Флип.

— Охо-хо — промърмори Бени, забърника превключвателя и скоростта рязко намаля.

— Крадец! — изкрещя Пиг и отново пусна своя непристоен смях. — Крадец!

Неизвестно от къде се появи полицейска патрулна кола и тръгна да пресреща Бени, който с много туткане успя най-после да превключи на по-висока скорост и бързо изчезна зад ъгъла. Така се преследваха в есенната прохлада из неделните улици, празни, ако изключим участниците в гонитбата. В края на краищата полицаите и Пиг настигнаха Бени.

— Всичко е наред, старши — каза Пиг. — Той ми е приятел и няма да предявявам никакви обвинения.

— Отлично! — отвърна полицаят. — В такъв случай аз ще ги предявя.

Откараха ги в полицейския участък, където ги натикаха в изтрезвителната килия. Пиг заспа веднага и двама по-раншни обитатели започнаха тихомълком да му свалят обувките. Профейн бе твърде уморен, за да се намеси.

— Хей, искаш ли да поиграем на „резе и камбана“? — провикна се от другия край на килията един силно развеселен клошар.

На пакета на цигарите „Камел“, точно под синия бандерол е отпечатана буквата Р или К, последвана от номер. Играещите поред опитват да отгатнат буквата. Сгрешилият получава „резе“ (саблен удар) или „камбана“ (юмрук) по бицепса, като броят на ударите съответства на номера. Юмруците на ентусиазирания арестант бяха като гюлета.

— Не пуша — отвърна Профейн.

— Сериозно! Хайде тогава да опитаме „камък, ножица и хартия“? — не се отчайваше клошарят.

Точно тогава команда, съставена от брегови и цивилни полицаи, дотътри в участъка един беснеещ двуметров помощник-боцман, който си бе въобразил, че е знаменитата горила Кинг-Конг.

— Яуу! — изрева помощник-боцманът. — Аз съм Кинг-Конг. Не се ебавайте с мен.

— Хайде стига бе — отзова се един брегови полицай. — Кинг-Конг не говори. Той само ръмжи.

Съответно помощник-боцманът изръмжа, подскочи и се хвана за включения стар тавански вентилатор. И, увиснал на него, започна да обикаля кръгообразно, като се биеше по гърдите и надаваше гръмки маймунски крясъци. Озадачените брегови патрулни и цивилни полицаи се засуетиха отдолу, а някои от по-храбрите дори опитваха да хванат краката му.

— И какво сега? — попита един от полицаите.

На въпроса му отговори вентилаторът, който се откъсна от тавана и рухна заедно с помощник-боцмана върху служителите на реда. Те наскачаха и със задружни усилия смогнаха да го надвият, завържат с три-четири колана и укротят. Домъкнаха от съседния гараж малка количка, натовариха помощник-боцмана и го откараха някъде.

— Хей! — извика един от бреговите полицаи. — Я вижте там в изтрезвителната килия. Това е Пиг Бодайн. В Норфък го издирват за дезертьорство.

— Голяма работа! — промърмори Пиг, който бе отлепил едно око едва-едва, но тутакси го затвори и продължи своя безметежен сън.

Полицаите влязоха в килията и наредиха на Профейн да се омита.

— Сбогом, Пиг — каза Бени.

— Изчукай от мое име Паола — изсумтя сънено босият Пиг.

В приюта Стенсъл играеше покер, който трябваше всеки момент да приключи, защото скоро застъпваше следващата смяна нощуващи.

— Тъкмо навреме — почти облекчено призна Стенсъл. — Още малко и щяха съвсем да ошушкат Стенсъл.

— Много си мекушав и снизходителен — укори го Профейн. — Нарочно ги оставяш да печелят.

— Нищо подобно — възрази Стенсъл. — Нали парите ще ни трябват за пътуването.

— Значи всичко е решено и уредено?

— Окончателно и безвъзвратно.

Кой знае защо, на Профейн му се струваше, че нещата съвсем не трябваше да стигат чак толкова далеч.

[1] Pig (англ.) — прасе, свиня. ↑

[2] Остров — френска каторга край бреговете на Френска Гвиана, известен с това, че в края на 19 в. кап. Алфред Драйфус е бил заточен там. ↑

[3] Колекционери на етикети на френски сирена. ↑

[4] Казу (мирлитон) — прост музикален инструмент със звънлива пластинка, наподобяващ драмбой. ↑

ІІІ

Около две седмици по-късно Профейн и Рейчъл си направиха интимна прощална вечеря, само за тях двамата. След уреждането на снимките за паспорт, реваксинациите и останалите формалности, Стенсъл бе възприел ролята на камериер на Бени и преодоляваше по вълшебен начин всички възможни бюрократически препятствия.

Айгенвалю пасуваше, демонстрирайки абсолютно спокойствие. Стенсъл дори го посети веднъж — навярно за проверка на собствените непукизъм, воля и смелост преди стълкновението с онова, което бе останало от V. на Малта. Двамата обсъдиха изчерпателно понятието „право на собственост“ и приеха, че действителният притежател общо взето няма особено наложителна нужда от физическо владение. Ако зъболекарят на човешката душа разполагаше с някаква информация (в което Стенсъл бе почти сигурен), то по определението на Айгенвалю, той самият бе „собственик“ на предмета, а от гледна точка на Стенсъл „притежателят“ бе V. Пълно разминаване на позициите. Разделиха се като приятели.

Неделната вечер Бени прекара в стаята на Рейчъл с голяма сантиментална бутилка шампанско. Руни дремеше в стаята на Естър. Последните две седмици той общо взето само това правеше — спеше.

По-късно Бени положи глава в скута на Рейчъл. Дългата й коса го покриваше и сгряваше. Тъй като беше септември, хазяинът все още не бързаше да включи отоплението в сградата. И двамата бяха голи. Профейн опря ухо до големите й срамни устни, сякаш там имаше уста, която би могла да му проговори. Рейчъл се бе унесла разсеяно в бълбукането на мехурчетата шампанско.

— Я слушай — прошепна тя, доближавайки гърлото на бутилката до свободното му ухо. Той чу шумоленето на излизащия от течността въглероден двуокис, усилено многократно, като в ехокамера, от фалшивото дъно на полупразната бутилка. — Радостен звук.

— Да. — Имаше ли смисъл да й разказва за какво всъщност му напомняше този звук? „Антрорисърч Асосиейтс“ разполагаше с многобройни гайгермюлерови броячи и значително ниво на радиацията, дори предостатъчно за звукова имитация в лабораторни условия на нашествието на ято разлютени скакалци.

На другия ден отплуваха. Около перилата на „Сузана Скуадучи“ се тълпяха стотици младежи, на вид стипендианти на Програма „Фулбрайт“. Спираловидните гирлянди, дъждът от конфети и специално наетият оркестър създаваха приповдигната и тържествена обстановка.

— Чао — викаше Пасмината. — Чао.

— Сахха — каза Паола.

— Сахха — повтори след нея Бени.

Шестнайсета глава
Валета

І

Над Валета ръсеше дъжд, грееше слънце и дори се показа дъга. Пияният старши писар Хауи Сърд лежеше по корем под оръдейна установка 52, опрял глава на ръцете си, и наблюдаваше един английски десантен кораб, който с тежко пухтене кръстосваше дъждовитата акватория на пристанището. „Демби“ Клайд от Чикаго (ръст 190 см и тегло 64 кг, родом от Уинетка, щата Илинойс, кръстен по рождение Харви) стоеше до куп спасителни въжета и замечтано плюеше в сухия док.

— Демби Клайд — изрева Хауи.

— Не — отзова се Демби Клайд. — За каквото и да ме викаш, отговорът е не.

Изглежда беше доста разстроен. Със старши писар не е препоръчително да се разговаря по такъв начин.

— Тази вечер слизам на брега и ще ми трябва шлифер, защото, както може би си забелязал, дъждът не спира — спокойно каза Хауи.

— Аз също излизам в брегови отпуск — поясни Демби Клайд, после извади от задния джоб бялата матроска и я нахлупи на главата си като дамска шапка клош.

— Приберете боята и всички четки в склада! — прогърмя отгоре високоговорителят.

— Крайно време беше — промърмори Хауи, изпълзя изпод оръдейната установка и приклекна на палуба 01. Без да обръща внимание на стичащия се в ушите и по врата му дъжд той гледаше как залязващото слънце озарява в червено небето над Валета. — Защо си тъй намръщен, Демби Клайд?

— Ох! — въздъхна Демби Клайд и се изплю зад борда. Очите му проследиха бялата плюнка чак до дъното на дока.

След около петминутно мълчание Хауи се отказа от опита за разговор, и тръгна покрай десния борд към стълбата, за да досажда на помощник-готвача Тайгър Янгблъд, който седеше на най-долното стъпало и режеше краставици.

Демби Клайд се прозя. В устата му капеше дъжд, но той изглежда не забелязваше нищо. Измъчваше го една загадка. Извънредно кльощавото му телосложение благоприятстваше склонността му към дълбок размисъл. Демби Клайд беше младши артилерист ІІІ клас и обикновено такива проблеми изобщо не го засягаха, но в дадения случай неговата койка бе точно над тази на Папи Ход, а той след пристигането им на Малта бе започнал да говори на себе си. Шепнешком. Толкова тихо, че никой друг освен Демби Клайд не можеше да го чуе.

Отчитайки напълно трезво плъзналия слух и като имаше предвид какви сантиментални шопари биваха моряците в повечето случаи дълбоко в душите си, а не само в своите външни прояви, Клайд се досещаше защо пребиваването на Малта разстройва тъй силно Папи Ход. Папи даже бе престанал да яде. Освен това нито веднъж не бе ходил на брега, въпреки че обикновено правеше всичко възможно и невъзможно, за да излезе в брегови отпуск. А това проваляше и отпуската на Клайд, защото по правило двамата с Папи Ход заедно слизаха на брега да пиянстват.

Палубният матрос Лейзър, който от две седмици систематично злоупотребяваше с търпението на радарното звено, излезе с метла и започна да избутва водата през отворите на левия борд.

— От къде на къде аз трябва да я върша тази работа — захленчи той, колкото да се намира на приказка. — Не е мое задължение.

— Трябваше да си останеш в първа дивизия — мрачно отбеляза Демби Клайд.

Лейзър насмете водата в краката на Демби Клайд, който отскочи настрана и заслиза надолу по стълбата.

— Дай една краставица, Тайгър — помоли той помощник-готвача.

— Краставичка ли? — попита Тайгър, който вече бе преминал на лук. — А ‘кво ше кажеш за един голям четвъртит? — Обилно насълзените очи му придаваха вид на начумерено момче, какъвто в действителност беше.

— Поднеси ми го на чиния, нарязан — нареди Демби Клайд, — и може би по-късно ще…

— Заповядай — долетя от илюминатора на камбуза. Папи Ход се бе провесил, размахвайки резен диня и изплю една семка към Тайгър.

„Това е старият Папи Ход, няма грешка!“ — помисли Клайд. — „И е натъкмен с парадна униформа, даже кърпичка е увил на врата си.“

— Размърдай си задника, Клайд и облечи нещо по-прилично — подкани го Папи Ход. — Всеки момент ще обявят началото на отпуската.

Съответно Клайд изхвърча като стрела към носовия кубрик и след пет минути се върна чист и пременен, както винаги преди брегови отпуск.

— 832 дни! — изръмжа Тайгър Янгблъд, изпращайки с поглед тръгналите към юта Папи Ход и Клайд. — Така и няма да доживея да видя отново цивилизацията.

„Ешафод“ бе покачен на блокчета и подпрян от двете страни с дузина дебели дървени греди, които опираха в стените на дока. От птичи поглед сигурно приличаше на гигантски октопод с пипала в дървесен цвят. Папи и Клайд минаха по дългия мост и спряха за момент на дъжда, оглеждайки кораба. Локаторът на сонара бе покрит с маскировъчен брезент. На върха на мачтата се развяваше възможно най-големият американски флаг, който бе успял да намери капитан Лич. Вечер не го спускаха, а насочваха към него лъчите на няколко преносими прожектори. Това очевидно се правеше за улеснение на пилотите на египетските бомбардировачи, които евентуално можеха да прелетят над острова, а единственият американски кораб във Валета бе „Ешафод“.

Отдясно на борда се виждаше някакво училище или семинария с часовникова кула, издигаща се от бастион, висок колкото локатор на радарна установка за наземни цели.

— И ние така стърчим на сухо — мрачно въздъхна Клайд.

— Англичаните щели да ни задържат тука на сухо, изолирани, докато се размине патакламата — дълбокомислено оповести Папи.

— А може би дори по-дълго. Дай ми цигара. Трябва да поправяме генератора и витлото…

— И да изстържем раковините от корпуса — възмутено добави Папи Ход. — Сигурно ще искат да чистим с пескоструй, докато сме на док. Макар че щом се върнем във Фили[1], веднага ще влезем в ремонт. Та, Демби, все някаква работа ще ни намерят.

Двамата тръгнаха към изхода на кораборемонтния завод. Около тях на групи и колони се размотаваха моряците-отпускари от „Ешафод“. Подводниците също бяха покрити с брезент, с маскировъчна цел или за да ги предпазят от дъжда. Свирката извести края на работния ден и веднага Папи и Клайд попаднаха сред устремения към изхода порой от работници, наизскачали изпод земята, от корабите, от писоарите.

— Където и да отидеш, бачкаторите от доковете изглеждат все еднакви — отбеляза Папи.

Двамата с Клайд не бързаха. Работниците ги побутваха, изпреварваха — парцаливи, сиви. Когато Папи и Клайд стигнаха до портала, всички работници бяха изчезнали. Там ги очакваха само две стари монахини, седнали от двете страни на портала, с черни чадъри и сламени кошнички за подаяния на коленете. На дъната на кошничките се мяркаха по няколко шестпенсовки и един-два шилинга. Клайд остави крона, а Папи, който още не бе успял да смени валута, пусна долар в другата кошничка. Монахините се усмихнаха мимолетно и продължиха своето благочестиво бдение.

— Това пък какво беше? — попита с неадресирана усмивка Папи. — Входна такса ли?

Пътят им минаваше край внушително стърчащи руини, нагоре по невисок хълм, завиваше дъгообразно и влизаше в тунел. На другия край на тунела беше автобусната спирка: три пенса до Валета, хотел „Финикия“. Автобусът пристигна, двамата се качиха заедно с няколко изостанали работници и тълпа моряци от „Ешафод“, които се разположиха на задните седалки и веднага запяха. — Слушай, Папи — започна Демби Клайд, — знам, че не е моя работа, но…

— Шофьора! — долетя крясък от дъното на автобуса. — Хей, шофьора. Спри. Пикае ми се.

Папи се снижи на седалката и нахлупи безкозирката над очите си.

— Тилиду — промърмори той. — Това сигурно е Тилиду от машинното.

— Хей, шофьора! — извика Тилиду. — Ако не спреш веднага, ще се изпикая през прозореца.

Папи не устоя и се обърна да погледне назад. Няколко машинисти опитваха да издърпат Тилиду от прозореца. Шофьорът продължаваше да натиска газта с мрачно упорство. Работниците не говореха, само наблюдаваха внимателно. „Ешафодовците“ пееха:

Отиваме да пикаем върху „Форестол“[2],

Докато проклетото корито не отплува

по мелодията на „Старата сива кобила“, която водеше началото си от зимата на ’55 в залива Гитмо[3].

— Влезе ли му някоя муха в главата, не се отказва, пък каквото ще да става — поясни Папи Ход. — И ако не му дадат да се изпикае през прозореца, той сигурно ще…

— Гледай, гледай! — възкликна Демби Клайд.

По централния проход на автобуса напредваше жълто ручейче урина. Тилиду тъкмо затваряше ципа си.

— Тилиду е нашият игрив посланик на добра воля — отбеляза някой.

Поточето се виеше бавно напред, а работниците и моряците го покриваха бързешком с парчета от стари вестници, намерени на седалките. Приятелите на Тилиду аплодираха.

— Планираш ли напиване довечера, Папи? — попита Демби Клайд.

— Нещо такова замислях — отвърна Папи.

— Точно от това се боях. Виж ’кво, знам, че не е моя работа…

Прекъсна го взрив от смях от дъното на автобуса. Приятелят на Тилиду, палубният матрос Лейзър, който Демби Клайд последно бе видял да отмита водата от палуба 01, сега бе успял да запали вестниците, покриващи опикания под на автобуса. Талази зловонен дим плъпнаха из салона на автобуса. Работниците зашепнаха възмутено.

— Трябваше да си оставя малко, с пожарогасителна цел — въодушевено разгласи Тилиду.

— Господи! — въздъхна Папи.

Наскочиха двама-трима колеги на Тилиду и опитаха да угасят огъня, като стъпчат вестниците. Шофьорът на автобуса псуваше с все сила.

Най-после спряха пред хотел „Финикия“. От прозорците на автобуса продължаваха да излизат струйки дим. Свечеряваше. Прегракнали от песни, моряците от „Ешафод“ тръгнаха да щурмуват Валета.

Клайд и Папи излязоха последни от автобуса, като преди това поднесоха извинения на шофьора. Разклащани от вятъра, листата на палмите пред хотела си шептяха нещо. Папи като че ли бе обхванат от нерешителност.

— Защо да не отидем на кино? — почти отчаян предложи Клайд.

Папи не го слушаше. Минаха под една арка и излязоха на „Кингсуей“.

— Утре е Хелоуин и ще е добре да навлекат усмирителни ризи на всички тези идиоти — назидателно изтърси Папи.

— Няма такава усмирителна риза, която да удържи Лейзър. Пфу, дяволите го взели, тук е пълно с народ.

„Кингсуей“ беше гъмжило, наподобяващо огромен мравуняк от хора. А заедно с това възникваше усещането за затворено пространство, като в звукозаписно студио. Изпълнило докрай улицата, клокочещото море от зелени командоски барети, гарнирано със синьо-бялото на моряшките униформи нагледно илюстрираше сериозното нарастване на военното присъствие на Малта, във връзка с началото на Суецката криза. В пристанището чакаха британският самолетоносач „Арк Роял“, няколко корвети и военнотранспортни кораби, които щяха да откарат морските пехотинци за дебаркиране и завладяване на Египет.

— През войната бях десантчик — отбеляза Папи, докато си пробиваха път из „Кингсуей“. — И суматохата точно преди Нормандския десант беше същата, както и сега тук.

— И през корейската война, докато чакахме в Йокохама, също пиехме като за последно — сякаш оправдавайки се добави Клайд.

— Но сега тук е по-друго. Англичаните си имат свой маниер на напиване преди битка. И те се нацепват, обаче някак по-особено, по-различно. Ние, като се насвяткаме, можем само да повръщаме или да трошим мебели. Но англичаните имат въображение. Ето, слушай.

Червендалест английски морски пехотинец и малтийската му приятелка стояха пред магазина за мъжка конфекция и разглеждаха копринените шалове. Нищо особено, ако не се брои факта, че двамата пееха „Хората ще кажат, че сме влюбени“ от „Оклахома“[4].

Високо над главите им изреваха бомбардировачите, летящи към Египет. Тук-там по ъглите на улицата бяха разположени сергии, които въртяха оживена търговия с амулети за късмет и малтийски дантели.

— Дантели! Какво им е предназначението на дантелите? — чудеше се Демби Клайд.

— Просто ти напомнят за някое момиче. Дори и да си нямаш момиче, добре ще е ако… — Папи не довърши. Демби Клайд реши, че няма смисъл да търси продължение на темата.

Отляво на тях от радиомагазина „Филипс“ с пълна сила гърмяха новините. Групички цивилни стояха около витрината и напрегнато слушаха. От близкия вестникарски павилион огромни кървавочервени заглавия провъзгласяваха БРИТАНЦИТЕ ВЪЗНАМЕРЯВАТ ДА НАВЛЯЗАТ В СУЕЦ! „Късно днес следобед на извънредна сесия Парламентът прие резолюция, призоваваща към използването на въздушнодесантни войски за разрешаването на Суецката криза[5]. Базираните на Кипър и Малта десантни части са приведени в бойна готовност.“

— Мамка му! — уморено процеди Демби Клайд.

— А ние сме на сухо — установи Папи Ход. — И от целия Шести Флот единствено ние излизаме в брегови отпуск.

Всички останали кораби бяха съсредоточени в източното Средиземноморие и евакуираха американските граждани от Египет. Папи внезапно сви наляво след ъгъла. Беше изминал десетина крачки надолу, когато усети, че Клайд го няма.

— Накъде тръгна? — извика Демби Клайд от ъгъла.

— Към „Търбуха“, къде другаде — отвърна Папи.

— Сериозно! — Клайд се запрепъва надолу. — Аз пък си казвах защо да не поразтъпчем малко из стъргалото.

Папи се усмихна и потупа биреното коремче на Клайд.

— Спокойно, мамо Клайд — рече той. — Старият Папи си знае работата.

„Само искам да ти помогна“, помисли Клайд, но гласно каза:

— Хубаво. Слушай, бременен съм, ще раждам слонче. Искаш ли да му видиш хоботчето?

Папи се изкикоти и двамата закрачиха развеселени. В случаи като този, добре познатите стари шеги са незаменими. Създават усещането за стабилност и спокойствие: познат терен.

„Страйт Стрийт“, иначе известна като „Търбухът“, бе също тъй многолюдна като „Кингсуей“, но по-слабо осветена. Първото познато лице, което видяха, бе на рижия старшина Лиман — той излезе от кръчмата „Четирите аса“, силно залитайки, безкозирката липсваше от главата му. Лиман се славеше с лошо пиянство, ето защо Папи и Клайд приклекнаха зад сандъчето на една палма, да наблюдават отдалеч. Естествено Лиман, свит под ъгъл 90º, веднага започна да опипва из канавката.

— Разбира се, както винаги търси камъни — прошепна Клайд.

Старшината намери камък и се приготви да го запрати през витрината на „Четирите аса“. В същия момент от кръчмата изскочи представителят на американската кавалерия, т.е. корабният бръснар, и навреме хвана вдигнатата ръка на Лиман. Двамата рухнаха на улицата и се вкопчиха в яростна борба сред праха. Минаващите край тях английски морски пехотинци наблюдаваха известно време сражението с любопитство, разсмяха се недоумяващо и продължиха нагоре.

— Ето, виждаш ли — въздъхна Папи, обхванат от философско настроение. — Граждани сме на най-богатата страна на света, а така и не можем да направим едно прощално напиване като англичаните.

— Но за нас това не е сбогуване — отбеляза Клайд.

— Кой го знае. В Унгария и Полша има революции, в Египет война. — Папи направи кратка пауза. — А и Джейн Мансфийлд[6] ще се омъжва.

— Не може да бъде! Тя обеща да ме чака.

Влязоха в „Четирите аса“ и седнаха край една маса. Още беше рано и само няколко недържащи на пиене алкохолици, като Лиман, нарушаваха покоя.

— „Гинес“ — поръча Папи.

При тази дума носталгията удари Клайд като чувал с пясък. Искаше да каже: „Папи, вече нищо не е както преди. Да беше останал на Ешафод. Така щеше да ми е по-лесно да скучая сам през целия отпуск, отколкото да се мъча сега с човек, подложен на душевни страдания, и все да му съчувствам и да го утешавам.“

Бирата им донесе нова келнерка, във всеки случай Клайд не я помнеше от миналото плаване. Но бе виждал онази, която в другия край на залата танцуваше с един от помощниците на Папи. И въпреки че Паола бе работила в бар „Метро“, малко по-нататък по улицата, това момиче (май се казваше Илайза?) сигурно бе научило от другите келнерки, че Папи е женен за нейна колежка. Само да можеше Клайд да му отвлече вниманието от „Метропол“. Само да не ги засечеше Илайза.

Но музиката спря, тя ги забеляза и тръгна към тях. Клайд съсредоточи вниманието си изцяло върху бирата. Папи се усмихна на Илайза.

— Как е жена ти? — разбира се попита тя.

— Надявам се, че е добре.

Илайза, слава Богу, не прояви желание да навлиза в подробности.

— Искаш ли да танцуваме? Още никой не е надминал твоя рекорд. Двайсет и два пъти поред.

Папи скокна чевръсто на крака.

— Готов съм за нов рекорд.

„Дотук добре“, каза си Клайд. След малко до масата приближи самият младши лейтенант Джони Контанго, помощник-началникът на ремонтната служба на „Ешафод“. Той беше в цивилни дрехи.

— Кога ще оправите витлото, Джони?

Наричаха го Джони, защото някога той бе обикновен моряк, но го изпратиха на офицерски курсове и впоследствие се бе сблъскал с обичайната дилема: да тормози бившите си другари или да прояви класова солидарност и да заебе офицерската каюткомпания. Той бе избрал последното и може би дори се престараваше в това отношение, защото твърде често нарушаваше устава: веднъж в Барселона бе откраднал мотоциклет, друг път бе дал идеята и организирал импровизирано масово нощно къпане във военното пристанище на Пирея. Един Бог знае как — вероятно благодарение на неизкоренимото пристрастие на капитан Лич към рецидивиращите нарушители на дисциплината — той се бе разминал с военния трибунал.

— Пустото му витло, все повече и повече ми тежи на съвестта — сподели Джони Контанго. — Току-що се измъкнах от една ужасно посредствена и скучна компания в британския офицерски клуб. Знаеш ли ’ква е последната закачка? „Брато, да му ударим още по едно, преди да станем врагове на бойното поле.“

— Нещо не те разбирам — попита Демби Клайд.

— В Съвета за сигурност при ООН ние гласувахме заедно с Русия против Англия и Франция по въпроса за тази Суецка бъркотия.

— Папи каза, че англичаните ще ни държат изолирани тука.

— Не знам.

— А какво става с витлото?

— ’Що не си пиеш бирата, Демби?

Угризенията, които Джони Контанго изпитваше по повод на разбитото витло, нямаха връзка с международната политика и световното разпределение на силите. Просто, както предполагаше Клайд, някакво усещане за лична вина, и то огорчаваше Джони Контанго много повече, отколкото той показваше. Джони бе дежурен по палуба в онази нощ, когато, прекосявайки Месинския пролив, старият „Ешафод“ бе ударил нещо — отломки от потънал съд или варел от нафта — не бе много ясно какво точно. Радарното звено бе твърде заето да проследява движението на цяла флотилия риболовни съдове, оказала се в същия район, и не бе засякло въпросния предмет, ако той изобщо бе стърчал над повърхността. Вятърът, течението и случайността бяха отнесли „Ешафод“ близо до Малта, където витлото можеше да бъде ремонтирано. Един Бог знаеше какво бе заложило Средиземно море на пътя на Джони Контанго. В рапорта бе записано „присъствие на враждебна морска фауна“ и впоследствие имаше много задявки и шеги по повод тайнствената витлоядна риба, но угризенията на съвестта продължаваха да измъчват Джони. Командването на флота бе готово да хвърли вината върху каквото и да е живо същество — за предпочитане човек и то с индивидуален служебен номер — само за да не я отдаде на чистата случайност. Риба? Русалка? Сцила, Харибда, какво по-точно? Известен ли е някому истинският брой на чудовищата от женски пол, обитаващи Средиземно море?

Отзад някой повърна отвратително шумно.

— Това сигурно е Пингес — определи Джони, без да се оглежда.

— Естествено. Одрайфа си цялата униформа.

Моментално изникна собственикът на заведението и, надвесен застрашително над помощник-стюарда Пингес, започна с гръмки крясъци да призовава полицията, напразно. Пингес седеше на пода, разтърсван от хълцане и сухи спазми.

— Горкият Пингес — състрадателно рече Джони. — Много бързо се отцепи.

В центъра на залата Папи караше може би петнайсетия танц и очевидно изобщо не мислеше да спира.

— Трябва да му вземем такси — предложи Демби Клайд.

— Къде е „Младенецът“?

Тоест машинистът Фаланж, верен приятел на Пингес, който вече се бе изпружил между краката на масата и дърдореше нещо на филипински. Приближи се барман с чаша, в която шумеше неизвестна тъмна течност. Към групата около Пингес се присъедини „Младенецът“ Фаланж, както винаги със забрадка на главата. Няколко английски моряци с интерес наблюдаваха случващото се.

— Ето, изпий това — предложи барманът.

Пингес изправи глава и с широко отворена уста залитна към ръката с чашата. Усетил опасността, барманът дръпна ръка и блестящите зъби на Пингес изтракаха зловещо във въздуха. Джони Контанго коленичи до помощник-стюарда.

— По-кротко, мой човек — внимателно и тихо каза той, надигайки главата на Пингес, който мигновено захапа ръката му. — Пусни я — също така спокойно и тихо го призова Джони. — Ризата ми е от „Хатауей“ и не искам някакъв си ненормалник да я одрайфа.

— Фаланж! — нададе вопъл Пингес, провлачвайки гласните.

— Чухте ли го? — попита „Младенецът“ Фаланж. — Само това повтаря, когато сме в юта и направо ме побърква.

Джони хвана Пингес под мишниците, а по-нервният Демби Клайд пое краката му. Отнесоха го на улицата, спряха едно такси, натикаха го вътре криво-ляво и така се отърваха от него.

— Ти отиваш при голямото сиво мамче — пожела му Джони. — А ние хайде в „Юниън Джак“.

— Трябва да наглеждам Папи. Разбираш, нали?

— Наясно съм. Обаче той ще танцува още много.

— Да прави каквото ще, само да не ходи в „Метро“ — предупреди Демби Клайд.

Бар „Юниън Джак“ бе съвсем наблизо. А там старшината на втора дивизия Антоан Зипо и корабният хлебар „Подлия“ Чоб (който редовно използваше сол вместо захар за сутрешните кифли, с цел обезсърчаване на крадците) бяха превзели не само подиума, но съответно китара и тромпет и възможно най-енергично и същевременно прилежно свиреха „Шосе 66“[7].

— Като гледам, спокойничко е тук — отбеляза Джони Контанго. Но констатацията му бе прибързана, защото в същия момент почти невръстният младши санитар Сам Манаро коварно пускаше бучка стипца в бирата на Антоан, твърде рисковано оставена без надзор на пианото. — Явно тази вечер полицията ще има много работа. А Папи как така реши да дойде?

— ’Квото и да ти кажа, нема го разбереш — малко грубо отвърна Клайд.

— Извинявай. Днес единствената ми тревога беше как да запаля цигара на дъжда, без да се намокри.

— Според мен Папи трябваше да остане на кораба — рече Клайд. — А сега можем само да дебнем край прозореца.

— Така е — съгласи се Джони, отпивайки с примляскване от бирата.

От улицата долетя остър вик.

— Започна се — въздъхна Джони. — Първият за тази вечер е готов.

— Кофти улица, ти казвам.

— През юли, когато тая суматоха едва започваше, всяка нощ на „Търбуха“ имаше средно по едно убийство. А как е положението сега, един Бог знае.

Влязоха двама десантчици и заоглеждаха за свободни места. Избраха масата на Клайд и Джони. Казваха се Морис и Дейвид и на другия ден щяха да отплуват за Египет.

— Най-тържествено ще ви посрещнем там — обяви Морис.

— Ако изобщо дойдем — контрира го Джони.

— Тоя шантав свят отива от зле на по-зле — отбеляза Дейвид. Очевидно двамата се бяха нафиркали здравата, но явно държаха на пиене.

— Много не се надявайте да ни видите, преди да приключат изборите — предупреди ги Джони.

— И защо така?

— Америка е като нашия кораб — мрачно поясни Джони. — Затъва, заседнала е като нас тук, на сухо. И каква е официалната причина? Пак същата. Насрещни течения, засилена сеизмична активност, неидентифицирани обекти в нощния мрак. Ала човек не може да се отърве от мисълта, че все някой е виновен за това.

— Веселото балонче литва… — припя Морис — нагоре и пак нагоре![8]

— Чухте ли? Убили някакъв човек на улицата, малко преди да влезем тук, — мелодраматично се приведе напред Дейвид.

— В Египет убитите ще бъдат много повече — предрече Морис. — Ще ми се да хванем няколко парламентаристи, да ги овържем в парашути и да хвърлим долу от люка. Тяхна е идеята за тая патърдия, а не наша.

— Но брат ми е на Кипър и няма да си го простя, ако той ме превари в Египет.

Десантчиците ги надпиха с резултат 2:1. Джони, никога дотогава не бе говорил с човек, който след седмица можеше да загине и съответно бе обхванат от мрачно любопитство. На Клайд не му бе за първи път и затова само се чувстваше нещастен.

Подиумният дует премина от „Шосе 66“ към „Тъжен всеки ден“[9]. Антоан Зипо, който миналата година при участието си в бреговия военноморски оркестър в Норфък бе успял да спука една шийна вена, а сега полагаше всички възможни усилия да приключи и с другата, спря да свири за малко, изтръска слюнката от мундщука и протегна ръка за оставената на пианото бира. Изглеждаше разгорещен и потен, както подобава на заклет работяга-тромпетист, отдаден изцяло на саморазрушителната стихия на неистовото звукоизвличане. Обаче въздействието на стипцата е всеизвестно и напълно предвидимо.

— Уф! — изхълца Антоан Зипо, тресна обратно бирата върху пианото и се огледа кръвнишки. Стипцата моментално бе изгорила устните му. — Тук единствено Върколака Сам може да намери стипца — изфъфли с усилие той.

— А, ето го и Папи — възкликна Клайд и грабна безкозирката си.

Антоан Зипо скочи като ягуар от подиума направо върху масата, където се бе настанил Сам Менаро.

— Мисля, че ще е по-добре янките да пестят силите си за Насър[10] — обърна се Дейвид към Морис.

— Все пак една лека тренировка няма да попречи — отбеляза Морис.

— Разбира се — изписка превзето Дейвид. — Включваме ли се, мой човек?

— Чао до скив! — Двамата десантчици скочиха в развихреното около Сам меле.

Джони и Клайд се отправиха към вратата, а останалите явно предпочитаха да вземат участие в тупаницата. Когато след около пет минути двамата успяха да излязат на улицата, от бара се носеше звън на стъкло и грохот на строшени столове. Папи Ход бе изчезнал.

— Май трябва да отидем в „Метро“ — умърлуши се Клайд.

Неохотно и бавно тръгнаха натам, защото предстоящата нощна смяна изобщо не се очертаваше като особено приятна. Папи бе вулгарен, гръмогласен и безмилостен пияница, който изискваше от своите охранители непрекъснато съчувствие и те, разбира се, винаги му влизаха в положението, до такава степен, че после неизменно им се връщаше тъпкано и горчиво съжаляваха за проявената от тях отзивчивост.

Минаваха по една тясна уличка. От голата стена ги гледаше нарисуван с тебешир Килрой, ето такъв:

придружен от два надписа, изразяващи най-разпространените сред британците чувства в кризисни времена: КЪДЕ Е БЕНЗИНЪТ? и ДОЛУ ВОЕННИЯ НАБОР!

— Верно е, че бензинът недостига — съгласи се Джони Контанго. — Навсякъде из Близкия Изток взривяват нефтените рафинерии. — Изглежда Насър бе държал реч по радиото и бе призовал арабите към икономически джихад.

Тази вечер Килрой бе може би единственият обективен наблюдател във Валета. Според широко разпространената легенда, той бе роден в САЩ, малко преди войната, върху някоя ограда или стена на обществена тоалетна. Впоследствие той се появяваше навред, където минаваше американската армия: ферми в Италия и Франция, бункери в Северна Африка, вътрешни прегради на военни кораби в Тихия океан. Неизвестно как и защо Килрой бе спечелил репутацията на неудачник и смотаняк. Глупашкият провиснал през оградата нос бе особено уязвим, представляваше идеален обект за всевъзможни издевателства и прекрасна мишена за юмруци, камъни, ножове и шрапнели. Най-вероятно това бе намек за съмнителна мъжественост и флирт с кастрацията, макар подобни асоциации да са неизбежни в рамките на пикочно-полово-отделителната (а също и фройдистката) психология.

Обаче впечатлението бе измамно. Около 1940 г. Килрой вече бе достигнал зряла възраст и оплешивял. Истинският му произход бе забравен и той бе успял да се интегрира в човешкото общество и да спечели благоразположението му, като междувременно в типично загубеняшки стил бе пазил абсолютно мълчание относно своята буйна, къдрокоса младост. Мимикрията бе съвършена и дори преминаваше в метафора. Защото в действителност Килрой се бе появил на този свят като схематично изображение на част от лентов филтър, а именно:

Тоест, неодушевен. Обаче днес той беше Велик Магистър на Валета.

— Крачун и Малчо идват — обяви Клайд.

И действително, иззад ъгъла се появиха в бавен тръс Дауд (който преди време бе разубедил от самоубийство маляка Плой) и склададжията-дребосък Лирой Тонг, двамата с полицейски палки и ленти на ръкавите с надпис БП. Тандемът им наподобяваше водевилни персонажи: Дауд бе два пъти по-голям на ръст и тегло от Лирой. Клайд имаше вече известна представа за начина, по който те въдворяваха порядък. Обикновено Лирой възсядаше Дауд и раздаваше успокоителни удари с палката по главите и рамената на буйстващите моряци докато същевременно Дауд прилагаше своето миротворческо влияние на долния етаж.

— Ский с’а! — викна приближаващия се Дауд. — Можем да го правим и бегом. — Лирой бе забавил ход за секунда, пристрои се зад своя тичащ другар и веднага продължи със същото темпо. — Едно, две, три — отброи Дауд. — Хайде, сега! — И наистина, без да спира, на пълна скорост Лирой се хвана за яката на Дауд и като опитен ездач ловко скочи на плещите му.

— Давай коньо — победоносно изкрещя Лирой и двамата отпрашиха към „Юниън Джак“.

От една странична уличка излезе неголям отряд морски пехотинци маршируващи в строева крачка. Русоляв младеж с простодушен селски вид отброяваше такт с почти неразбираемо фъфлене. Минавайки край Джони и Клайд той спря за секунда и попита:

— ’Къв беше тоя шум дето чухме?

— Тупаница — отвърна Джони. — В „Юниън Джак“.

— Сурьозно! — Младежът се върна в строя, изкомандва „наляво“ и неговите подчинени безропотно и дисциплинирано поеха курс към „Юниън Джак“.

— Ще изпуснем купона — изхленчи Клайд.

— Папи Ход е по-важен.

Влязоха в „Метро“. Папи седеше с една келнерка, която приличаше на Паола, но бе по-дебела и по-стара. Жалка гледка. Папи тъкмо й прилагаше номера „Чикаго“, тоест имитираше гангстер. Изчакаха го, докато свърши. Келнерката стана с обиден вид и се отдалечи с тромаво поклащане. Папи изтри с кърпичка запотеното си лице.

— Двайсет и пет танца — обяви той, докато двамата приближаваха масата. — Бих собствения си рекорд.

— В „Юниън Джак“ върви много готин тупаник — съобщи Клайд. — Искаш ли да отскочим дотам и да се включим, Папи?

— Или пък в онзи бардак, за който ни каза механикът на „Ханк“, нали го помниш, запознахме се с него в Барселона? — предложи Джони. — Защо да не го потърсим?

— Момчета, трябва да знаете, че това е единственото място, където искам да бъда — поклати глава Папи.

И тъй започна това нощно бдение. След като известно време даваха вял отпор и оказваха символична съпротива, Клайд и Джони възседнаха предложените им столове от двете страна на Папи и започнаха да се наливат, като гледаха да не изостават от него, а същевременно и да се удържат по-трезви.

„Метро“ приличаше на аристократичен временен пристан, но използван с неблагородно предназначение. Към дансинга и стойката на бара водеше широко вито мраморно стълбище, по чието протежение в ниши бяха разположени статуи на рицари, прекрасни дами и турци. Около тях витаеше странно усещане за летаргия, внушаващо мисълта, че с настъпването на полунощ, когато последните моряци напуснат заведението и лампите угаснат една по една, статуите ще започнат да се отърсват от вцепенението, ще оживеят и слязат от пиедесталите, тържествено ще изкачат стълбите към дансинга и ще го озарят с излъчваната от тях светлина: фосфоресценцията на морето. Ще се разпределят по двойки и ще танцуват до изгрев-слънце, в пълна тишина, без музика, едва докосвайки паркета с каменни нозе.

Край стените бяха наредени огромни каменни урни с палми и цезалпинии. На покрит с червен килим подиум в края на залата бе разположен малък джазов оркестър: цигулка, тромбон, саксофон, тромпет, китара, пиано, барабани. На цигулката се подвизаваше пълна жена на средна възраст. В момента свиреха „C’est Magnifique“[11] в бързо темпо. Огромен десантчик танцуваше джитърбъг с две келнерки едновременно, а стоящите наоколо трима-четирима негови приятели ги насърчаваха, пляскайки с ръце. Едва ли би могло да се каже, че за своя танц десантчикът черпеше вдъхновение от Дик Паул, който в ролята на Пеещия Морски Пехотинец изпълнява „Не тъгувайте Сали и Сю“[12]. Това по-скоро бе засвидетелстване на привързаност към традиционното светоусещане, заложено на подсъзнателно ниво (както се предполага) в ембрионалната протоплазма на всеки англичанин: поредната разбалансирана и обезумяла хромозома, заедно с почитта към кралската институция и следобедното чаепитие. Там, където янките съзираха чудновата прищявка или повод за музикална комедия, англичаните виждаха история, в която Сали и Сю бяха просто случайни персонажи.

Утре рано сутринта в заслепяващите бели лъчи на кейовото осветление ще се появи пристанищната швартова команда и ще освободи всички корабни въжета за някои от тези зелени барети. Ето защо тази вечер бе предназначена за романтика, сантименталност, закачки и лудории в тъмните кътчета с отраканите келнерки, още една бира и няколко цигари в тази зала, която сякаш бе специално създадена за такива прощални празненства — моряшкият вариант на знаменития бал в съботната вечер преди битката край Ватерло. Много лесно можеха да бъдат разпознати онези, които щяха да отплуват на другата сутрин: те излизаха, без да се оглеждат назад.

Папи се насмука жестоко и повлече охранителите си в своето лично минало, в което никой от тях не желаеше да задълбава. Обаче им се наложи да изтърпят подробно описание на краткия му брак: какво й бил подарявал, къде били ходили, какво били готвили, колко мила била тя. Към края половината от казаното бе преминало в завалено ломотене и несвързан брътвеж. Ала приятелите му не търсеха яснота и не задаваха въпроси. Мълчанието им бе наложено донякъде от надебелелите от алкохола езици, но в много по-голяма степен от носовете, запушени от сподавени сълзи. Явно Демби Клайд и Джони Контанго бяха прекалено чувствителни и състрадателни натури.

Но срокът на техния брегови отпуск бе до полунощ, а часовникът на пияния може и да изостава, ала не спира.

— Хайде — подкани ги най-после Клайд, изправяйки се с върховно усилие. — Време е вече.

Папи се усмихна тъжно и рухна от стола.

— Да хванем такси — предложи Джони. — Ще го откараме с такси.

— Много е късно, мамка му.

Освен тях в „Метро“ не бяха останали други американци. Англичаните се сбогуваха тихо и съсредоточено с Валета, или поне с тази част от града. След тръгването на моряците от „Ешафод“, обстановката в бара бе станала твърда прозаична.

Клайд и Джони подхванаха Папи, повлякоха го надолу по стълбите съпровождани от укорителните погледи на рицарите и излязоха на улицата.

— Хей, такси — изкрещя Клайд.

— Безполезно е — обяви Джони Контанго. — Такситата свършиха. Господи, колко големи са звездите!

— Остави на мен да го откарам — започна с увещанията Клайд. — Ти си офицер и можеш да кесиш навън цялата нощ.

— Какъв офицер съм аз! Просто моряк съм. Твой брат, брат на Папи. Охранител на моя брат.

— Такси, такси, такси!

— Брат съм на англичаните и всички хора на света са мои братя. Кой ме е произвел офицер? Конгресът на САЩ. Значи Конгресът е постановил аз да бъда офицер и джентълмен. Обаче Конгресът и пръст няма да мръдне даже, за да помогне на англичаните в Суец. Тук не са прави, а и за мен не са прави.

— Паола — изстена Папи и залитна напред. Но приятелите успяха да го задържат. Бялата му безкозирка отдавна бе изчезнала. Главата му клюмаше безпомощно, косата бе паднала върху челото и закриваше очите му.

— Гледам, че Папи нещо оплешивява — установи Клайд. — Изобщо не бях го забелязал досега.

— Ти докато не се напиеш, нищо не забелязваш.

С неуверено олюляване тръгнаха бавно надолу по „Търбухът“, подвиквайки от време на време за такси. Такси нямаше. Улицата изглеждаше тиха и пуста, но това впечатление бе измамно: малко по-напред, където започваше да се изкачва към „Кингсуей“, прогърмяха няколко резки експлозии, а иззад ъгъла долетя глухия тътен на огромна тълпа.

— Какво става там? — попита Джони. — Революция ли?

Нещо много по-интересно: стълкновение между двеста английски десантчици и трийсетина моряци от „Ешафод“.

Клайд и Джони дотътриха Папи отвъд ъгъла, почти до самото бойно поле.

— Охо-о! — възкликна Джони. Шумът събуди Папи, който започна да призовава жена си. Във въздуха свистяха колани, обаче счупени бутилки или боцмански ножове не се забелязваха. Или не се виждаха от пръв поглед. Или поне за момента. Дауд се бе опрял на една стена, а срещу него налитаха двайсетина десантчици. Изпод левия му бицепс надничаше още един Килрой, който в даденото положение би могъл да попита само КЪДЕ СА АМЕРИКАНЦИТЕ? Изглежда някъде сред тълпата, на приземно ниво, сновеше Лирой Тонг и раздаваше с палката си удари по пищялите на англичаните. Нещо червено профуча с остро пращене във въздуха, приземи се до краката на Джони Контанго и избухна. — Фишеци — определи Джони и отскочи на метър встрани. Клайд също се отмести и Папи, останал без опора, рухна на земята. — Давай да го махнем оттука — предложи Джони.

Но пътят им бе препречен от няколко появили се в тила им морски пехотинци.

— Хей, Били Екщайн[13] — закрещяха струпалите се пред Дауд десантчици. — Изпей нещо, Били Екщайн!

Залп от фишеци изтрещя някъде вдясно. Ръкопашният бой все още бе съсредоточен в центъра на тълпата. В периферията — само блъсканица и любопитство. Дауд свали безкозирката, изправи се, разкърши плещи и запя „Имам очи само за теб“[14]. Десантчиците просто онемяха от удивление. Далеч по-надолу от улицата прозвуча полицейска свирка. Някъде посред тълпата се раздаде звън на разбито стъкло, който разпрати обратно концентрични човешки вълни. Няколко залитащи морски пехотинци се строполиха върху все още проснатия на земята Папи. Джони и Клайд се хвърлиха да спасяват Папи. Близките моряци наскачаха в помощ на изпопадалите морски пехотинци. Възможно най-дискретно Клайд и Джони вдигнаха техния подопечен и тихомълком се измъкнаха от мелето. Зад тях морски пехотинци и моряци ентусиазирано се замлатиха.

— Полиция — изкрещя някой и едновременно с това изпукаха десетина черешки[15].

Дауд довърши песента и бе награден с ръкопляскания.

— А сега ни изпей „Извинявам се“[16] — настояваха аплодиращите десантчици.

— Коя беше тя — почеса глава Дауд. — Онази, дето започваше с „Ако съм те излъгал, ако съм те разплакал, прости ми“?

— Ура за Били Екщайн! — закрещя публиката.

— Няма да я бъде тая — заяви Дауд. — На никого не се извинявам. — Десантчиците заеха бойна стойка, готови за атака. Дауд прецени ситуацията, после внезапно вдигна право нагоре огромната си ръка. — Добре, войници. А сега, строй се! Мирно!

Колкото да бе и невероятно, десантчиците застанаха в някакво подобие на строй.

— Точно така — ухили се Дауд. — На-дясно! — И всички изпълниха командата.

— Правилно. Ходом марш! — Ръката се отпусна и войниците замаршируваха в крак. От стената невъзмутимо ги гледаше Килрой. Неизвестно откъде изникна Лирой Тонг и затвори колоната.

Клайд, Джони и Папи Ход се измъкнаха от полесражението, свиха зад следващия ъгъл и затътриха крака нагоре по „Кингсуей“. По средата на стръмната улица ги задмина подразделението, водено от Дауд, който отмерваше крачка в ритъма на блус. Очевидно ги връщаше обратно на техните десантни съдове.

До тримата спря такси. Те влязоха и Джони нареди на шофьора:

— Карай след онзи взвод.

Колата беше с люк и естествено, още пред да стигнат до „Кингсуей“, през покрива се показаха три глави. Докато таксито пълзеше бавно след маршируващите десантчици, тримата запяха:

Кой е малкият гризач

Дето кльопа повече от мен?

К-У-Р-Ч-О М-А-У-С.

Песента им бе оставена в наследство от Пиг Бодайн, който, дордето „Ешафод“ бе на котва, всяка вечер с фанатична преданост гледаше по телевизията в столовата детски мултфилми; той бе снабдил на собствени разноски всички готвачи с прикачващи се миши черни уши и изхождайки от музикалната тема на въпросната филмова поредица, бе съчинил твърде мръснишка текстова пародия, от която горецитираният вариант на името на героя бе най-благопристойната част. Десантчиците от задните редици помолиха Джони да им продиктува текста. Той го направи и в замяна получи еднолитрова бутилка ирландско уиски. Дарителят твърдеше, че колкото и да се напъва, няма да може да я изпие до следващата сутрин, когато щяха да отплават. (И до ден-днешен Джони Контанго пази бутилката неразпечатана. А с каква цел, никой не знае.)

Тази странна процесия бавно пълзеше нагоре по „Кингсуей“, докато не бе засечена от огромен английски камион с ремарке. Десантчиците наскачаха, благодариха на всички за приятната вечер и, съпровождани от тежкото боботене на мотора, изчезнаха завинаги. Уморените Дауд и Лирой седнаха в таксито.

— Били Екщайн! — прихна Дауд. — Докъде стигнахме, Господи!

— Трябва да се връщаме — настоя Лирой.

Шофьорът зави и потеглиха обратно, към сцената на неотдавнашната битка. Не бяха изминали дори петнайсет минути, а улицата вече бе съвсем пуста. Никакви фишеци, нито крясъци; нищо.

— Просто не мога да повярвам — изсумтя Дауд.

— Сякаш нищо не се е случило — леко учуден прошепна Лирой.

— На кораборемонтния — с прозявка нареди Клайд на шофьора. — Сух док номер две. Американското корито със следи от зъбите на винтоядна риба.

Папи хъркаше през целия път до дока.

Когато пристигнаха, срокът на бреговия им отпуск бе изтекъл преди час. Двама патрулни профучаха край редицата от тоалетни кабини и почти тичешком изкачиха стълбата на кораба. Придържайки Папи от двете страни, Клайд и Джони се помъкнаха нагоре след тях.

— Само дето си изгубихме времето с тоя отпуск — мрачно отбеляза Джони.

До тоалетните стояха две фигури: дебела и тънка.

— Хайде — Клайд насърчаваше Папи. — Още няколко стъпала.

До стълбата притича „Подлия“ Чоб, нахлупил на главата си английска моряшка безкозирка с надпис на лентата „К.Н.В. Цейлон“[17]. Фигурите, чакащи до стената с тоалетните, излязоха от сянката и пристъпиха напред. Папи се спъна.

— Робърт — прозвуча равен женски глас. Интонацията не бе въпросителна.

— Здрасти, Папи — добави другата фигура.

— Кой е там? — попита Клайд.

Джони спря внезапно като закован и набралият инерция Клайд неволно обърна Папи към фигурата, от която бе долетял женския глас.

— Не мо’е да бъде! — възкликна Джони.

— Горкичкият Робърт. — Но тя го каза нежно, с усмивка и ако Джони и Клайд не бяха толкова пияни, сигурно щяха да се разциврят като малки деца.

— Вие продължавайте — нареди им Папи, разклащайки неуверено ръце. — Държа се, няма да падна. След малко ще дойда.

Горе на квартердека „Подлия“ Чоб ожесточено се препираше с вахтения офицер.

— Защо да се махам? — възмутено крещеше „Подлия“ Чоб.

— Слушай, Чоб, на безкозирката ти е пише „К.Н.В. Цейлон“.

— И ’кво от това?

— Как какво? Сгрешил си кораба.

— Профейн! — ахна Папи. — Значи дойде пак на старото корито? Знаех, че ще се върнеш.

— Не съм — възрази Профейн. — Но тя се върна. — И отстъпи да изчака встрани. Облегна се на стената на една тоалетна кабина, извън пределите на чуваемостта, и започна да разглежда „Ешафод“.

— Здравей, Паола — измънка Папи. И добави: — Sahha. — Което на малтийски означава „здравей“ и „довиждане“.

— Ти…

— Ти… — едновременно. Папи направи жест да продължи тя.

— Утре ще бъдеш махмурлия и сигурно ще мислиш, че това изобщо не се е случвало — увери го тя. — Че от уискито в „Метро“, хем те цепи главата, хем ти се привижда какво ли не. Обаче аз съм истинска, тук съм, и ако те затворят в ареста…

— Мога да пусна молба за удължаване на отпуска.

… Или ако те изпратят в Египет или някъде другаде, за мен това ще е без значение. Защото ще се върна в Норфък преди теб и ще те чакам там, на кея. Както всяка друга моряшка жена. Но дотогава никакви целувки. Даже няма да се докосваме.

— Какво ще кажеш ако успея да се измъкна, след малко?

— Вече няма да бъда тук. Нека да стане както искам аз, Робърт. — Колко уморено изглеждаше лицето й на разсеяната бяла светлина от лампите на пасарела. — Така ще бъде по-добре, а и по-правилно. Ти си отплавал седмица след като те оставих. Значи, изгубили сме само една седмица. А какво е ставало оттогава насам, може да бъде единствено тема на сладки моряшки раздумки, но нищо повече. Като вярна съпруга ще седя кротко у дома в Норфък и ще преда. Ще ти изплета подарък по случай завръщането и ще съчиня специално за теб някоя история.

— Обичам те — бе единственото, което съумя да каже Папи в отговор. Беше го повтарял всяка вечер на стоманените корабни прегради и на безкрайното море отвъд тях.

— Ето. — Белите длани на Паола се мярнаха зад главата й. — За всеки случай, ако ти хрумне, че това е било сън. — Косата се разпръсна по рамената й. Тя му подаде гребен от слонова кост. Петима разпънати на кръст английски войници, пет Килройчета, успяха да зърнат небето на Валета, докато Папи Ход прибираше гребена в джоба си. — Да не го проиграеш на покер. Това е старинна вещ, отдавна я имам.

Той кимна:

— Сигурно ще се върнем в началото на декември.

— Значи тогава ще получиш целувката за лека нощ. — Усмихната, Паола отстъпи крачка назад, обърна се и изчезна.

Папи тръгна бавно край тоалетните, без да се оглежда. Високо над всички тях, пронизван от лъчите на прожекторите, апатично се полюшваше американският флаг. Папи стъпи на дългия мост към кораба, надявайки се да изтрезнее, докато стигне квартердека.

[1] Т.е. Филаделфия. ↑

[2] „Форестол“ — първият от серията тежки американски самолетоносачи. Пуснат на вода в 1955 г. Наречен в чест на Джеймс Форестол (1892 — 1949), министър на отбраната на САЩ (1947 — 1949). ↑

[3] Т.е. Гуантанамо, Куба, където е разположена военноморска база на САЩ. ↑

[4] Много популярна песен от легендарния мюзикъл „Оклахома“, представян на Бродуей без прекъсване от 1943 до 1948 г., а в 1955 г. екранизиран. Музика Ричард Роджърс, либрето Оскар Хамерстийн. ↑

[5] Суецка криза — събитията от края на октомври 1955 г., когато Великобритания, Франция и Израел нападат Египет, след национализацията на Суецкия канал. ↑

[6] Джейн Мансфийлд (1933–1967) — известна американска киноактриса. ↑

[7] „(Кеф на) Шосе 66“ песен от американския композитор Боби Труп (1946). Записана първо от Нат Кинг Коул през същата година и впоследствие от множество изпълнители, включително Пери Комо, Бинг Кросби, Чък Бери, Натали Коул, Боб Дилън, Мел Торм, Дем, Ролинг Стоунс ↑

[8] Отново е използван английския разговорен израз, означаващ начало на конфликт или военни действия. ↑

[9] „Тъжен всеки ден“ — популярен блус евъргрийн, текст и музика Джон Лен Чатман (псевдоним „Мемфис Слим“), записван от 1949 г. насам от множество джаз, блус и рок музиканти — Б. Б. Кинг, Джо Уилямс & Каунт Бейзи, Отис Ръш, Сантана, Ерик Клептън. ↑

[10] Гамал Абдел Насър (1918–1970) — министър-председател (1954–56) и президент (1956–70) на Египет. ↑

[11] Великолепно (фр.) — популярна песен от Коул Портър (1953) от мюзикъла „Канкан“, превърнала се в джазов евъргрийн, изпълнявана от Гордън Макрей, Ела Фицджералд и др. ↑

[12] Авторът визира американския актьор/певец Дик Пауъл (1903–1963) изпълнил главната роля в киномюзикъла „Пеещият морски пехотинец“ (1937) по музика на Ал Дюбин/Джони Мърсър/Хари Уорън, сценарист Делмър Дейвс, режисьор Рей Енрайт. Песента „Не тъгувайте Сали и Сю“ е от мултфилма „Морякът Конрад“ (1942). ↑

[13] Били Екщайн (1914 — 1993) — известен през 30 — 40 — 50-те години на ХХ в. американски джазов тромпетист и певец, оказал силно влияние на стила бибоп. ↑

[14] „Имам очи само за теб“ — популярна песен (1934) текст Ал Дюбин, музика Хари Уорън от филма „Дами“, изпълнявана от Дик Пауъл и Руби Кийлър. ↑

[15] Сферични фойерверки с диаметър до 3 см. ↑

[16] „Извинявам се“ — популярна песен, записана от Били Екщайн в 1931 г. Текст Били Екщайн, музика Ал Гудхарт/Ал Хофман/Ед Нелсън. ↑

[17] К.Н.В. — т.е. кораб на негово величество. ↑

ІІ

Стремителният преход през континента в едно крадено „рено“; прекараната от Бени нощ в затвора край Генуа, когато полицаите го сбъркаха с американски гангстер; всеобщото пиянство, започнало в Лигурия и завършило доста по на юг от Неапол, в чиито покрайнини им се повреди скоростната кутия; седмицата в очакване на поправката й в една полуразрушена вила на остров Иския, обитавана от двама приятели на Стенсъл (разпопеният монах Фениче занимаващ се развъждане на огромни скорпиони в мраморни клетки използвани някога от римските аристократи за затваряне на провинили се техни катамити и наложници; и поетът Синоглоса, имащ нещастието да бъде едновременно хомосексуалист и епилептик) лутащи се вяло и равнодушно в нетипичната за сезона жега сред напукани от земетресенията мраморни панорами и разцепени от мълнии борове на фона на набръчканото от затихващия северен вятър море; пристигането им на Сицилия и неприятната среща на планинския път с местните бандити, умилостивени от Стенсъл с помощта на няколко разказани от него непристойни местни вица и бутилки уиски; продължилото цял ден плаване от Сиракуза до Валета на кораба „Малтийска звезда“, по време на което Стенсъл загуби сто долара и чифт златни ръкавели на покер от някакъв розовобузест свещеник, представящ се с името Робин Птипоан; непоколебимото мълчание на Паола през цялата гореописана обиколка — наложилата се впоследствие констатация бе, че никой от тях не е задържал в своята памет нещо определено за този период, а и не би желал да си го припомня.

Когато пристигнаха, настръхнали от вечерния хлад и прозяващи се, над Валета ръсеше дъжд. Веднага се отправиха при Мистрал, без очаквания и без спомени, безучастни и унили като самия дъжд. Мистрал ги посрещна спокойно. Паола щеше да остане при него. Профейн и Стенсъл първоначално смятаха да отседнат в хотел „Финикия“, но при тарифа 2 лири и 8 шилинга на нощ за стая, изгубеното на покер от ловкия Робин Птипоан очевидно бе твърде осезаемо като сума. Спряха се на стая в един пансион близо до пристанището.

— И сега какво? — попита Бени, захвърляйки мешока си в ъгъла.

Стенсъл се замисли продължително.

— Харесва ми да живея на твоя сметка — продължи Бени. — Но ти и Паола ме докарахте с измама тук.

— Всяко нещо по реда си. Започваме от най-важното — отвърна Стенсъл. Дъждът бе спрял и той забележимо нервничеше. — Трябва да видя Мистрал. Да говоря с Мистрал.

Разговорът с Мистрал се състоя едва на другия ден и след продължил цялата сутрин спор с бутилка уиски, в който Стенсъл надделя. През сияещия блясък на сивия следобед той вървеше към стаята в полуразрушената сграда. Светлината сякаш се лепеше по раменете му като мънички дъждовни капки. Коленете му трепереха.

Противно на очакванията му, беседата с Мистрал изобщо не бе трудна.

— Стенсъл е видял вашата изповед, предназначена за Паола.

— Тогава знаете, че тази изповед се е появила на бял свят благодарение на един друг Стенсъл — отвърна Мистрал.

— Напълно е възможно това да е бил баща му — сведе глава Стенсъл.

— Което ни прави братя.

Имаше вино и то помогна много и на двамата. Стенсъл говори до късно след полунощ, но с пресекващ треперлив глас, сякаш едва сега получаваше възможността да оправдае целия си живот. Мистрал мълчеше благоприлично и изчакваше търпеливо всеки път, когато Стенсъл се запъваше.

В тази нощ Стенсъл описа сравнително накратко историята на V. и затвърди отдавнашното си подозрение, че всъщност тя, най-общо казано, се свежда до постоянно възникващия инициал и няколко неодушевени предмети. Мистрал го прекъсна само веднъж, когато той предаваше разказа на Мондауген:

— Аха, същото онова стъклено око.

— А вие… — Стенсъл избърса потта от челото си. — Вие слушате като свещеник.

— Любопитно ми беше. — С усмивка. И когато Стенсъл завърши: — Но Паола ви е дала да прочетете моята апология. Кой от нас е свещеникът? Ние просто взаимно изслушваме своите лични откровения.

— Не и изповедта на Стенсъл — настоя Стенсъл. — Това е нейната изповед.

— Тогава, защо сте дошли тук? — сви рамене Мистрал. — Тя е мъртва.

— Стенсъл трябва да се увери в това.

— Надали бих могъл да открия онова мазе. А дори и да успея да го намеря, едва ли ще има някаква полза. Там сигурно всичко е презастроено. Смятам, че необходимото ви потвърждение е заровено дълбоко под земята.

— Прекалено дълбоко — прошепна Стенсъл. — Стенсъл вече много отдавна е затънал в тази история.

— Тогава се бях изгубил.

— Но е малко вероятно да ви се е привидяло, нали?

— О, действително беше и още как. Обикновено човек поглежда първо вътре в себе си, нали? За да разбере какво липсва, каква празнота може евентуално да бъде запълнена с помощта на „видението“. В онзи момент душата ми представляваше абсолютна празнота и може да се каже, че разполагах с твърде богат избор.

— Но все пак вие тъкмо сте идвали от…

— Мислех за Елена, да. Латинската раса така или иначе свежда всичко до сексуалното. Смъртта се превръща в прелюбодеец или съперник, възниква потребността да видиш поне един свой противник изигран и унищожен… Но аз и преди това бях достатъчно приобщен към чуждата култура и влияние. До такава степен, че, наблюдавайки ставащото, не можех да изпитвам нито омраза, нито тържество.

— Само жалост. Това ли имахте предвид? Поне ако съдим по онова, което Стенсъл е прочел. Или е открил във вашата изповед. Не знам…

— По-скоро безучастност. Или може би неподвижност, която е характерна за камъка. Инертност. Аз се бях върнал при… не, по-точно ще е, че бях влязъл в състоянието на камъка, доколкото това бе възможно.

След малко Стенсъл се поразведри и смени посоката:

— Някакъв знак, спомен? Гребен, чехъл, стъклено око. Децата.

— Не обръщах внимание на децата. Наблюдавах само вашата V. Не съм се вглеждал в лицата на децата и не разпознах нито едно от тях. Не. Вероятно някои от тях не са доживели до края на войната, а други после са емигрирали. Можете да ги потърсите в Австралия. Разпитвайте в заложните къщи и антикварните магазини. Но ако решите да пуснете обява в някой вестник, например: „Издирваме участниците в разглобяването на свещеник…“

— Не прекалявайте, моля.

Следващите няколко дни Стенсъл бе зает с обстойното проучване на инвентара на антикварни магазини, заложни къщи и вехтошари. Когато се върна една сутрин, завари Паола да приготвя чай за Профейн, който бе в леглото, увит в одеяло.

— Треска — съобщи тя. — Прекалено много пиене, прекалено много от всичко още от Ню Йорк. Почти не е ял, откакто пристигнахме. Един Бог знае къде се храни и каква вода пие.

— Ще се оправя — изхриптя Профейн. — Кофти работа, Стенсъл.

— Той казва, че нещо му имаш зъб.

— О, Господи! — въздъхна Стенсъл.

Следващият ден донесе известно насърчение за Стенсъл, макар и краткотрайно. Антикварят Касар сподели, че у едно момиче от Валета бил виждал стъклено око подобно на това, което Стенсъл му бе описал. Мъжът й работел като автомонтьор в гаража, който поддържал „мориса“ на Касар. Той бил опитал по всички възможни начини да купи окото, но онази глупачка не желаела да се раздели с него. Твърдяла, че окото било нещо като талисман за нея.

Тя живееше в кооперация. Стени с гипсова мазилка, редица балкони на най-горния етаж. Този следобед светлината изгаряше всички средни тонове между бялото и черното, унищожаваше размитите контури и неясно очертаните петна. Бялото бе прекалено бяло, черното прекалено черно. От резкия контраст очите на Стенсъл запулсираха парливо и го заболя главата. Цветовете почти бяха изчезнали, преминали или към бялото или към черното.

— Хвърлих го в морето. — Ръцете й предизвикателно опрени на хълбоците.

Неуверена усмивка разкриви лицето на Стенсъл. Къде бе отлетяло наследеното от стария Сидни очарование? Изчезнало бе в същото това море, завърнало се бе при своя истински притежател. Минаващите под ъгъл през прозореца слънчеви лъчи заливаха купа с лайми и портокали, избелваха ги, напълно ги обезцветяваха и изпълваха фруктиерата с черна сянка. Много странна светлина. Внезапно силна умора връхлетя Стенсъл, който изпита усещането, че в момента не е в състояние, а и в бъдеще няма да може повече да продължава търсенето на своето обаяние. Искаше само едно — да се махне. И той напусна къщата.

С отвратително призрачен вид, мъртвешки бледият Профейн седеше, увит в опърпан пъстър халат на Фаусто Мистрал и дъвчеше края на стар фас от пура. Той погледна злобно Стенсъл, който, без да му обръща внимание, се хвърли на леглото и проспа непробудно дванайсет часа.

Събуди се в четири сутринта и, обгърнат от морската фосфоресценция, тръгна към квартирата на Мистрал. През полумрака се просмукваше зората, чиито първи проблясъци постепенно възвестяваха настъпващия ден. Кална пътека, двайсет крачки нагоре. В стаята лампата светеше.

Мистрал спеше, захлупил лице върху масата.

— Защо ме преследвате, Стенсъл? — раздразнено смотолеви той, все още сънен.

— Всъщност самият Стенсъл се чувства преследван и съответно предава това неприятно усещане и на вас — потрепери Стенсъл.

Двамата се сгушиха над чая, налят в нащърбени чаши.

— Тя не може да е мъртва, невъзможно е — заяви Стенсъл и добави, почти крещейки: — Присъствието й се усеща в града.

— В града ли?

— В светлината. То е свързано по някакъв начин със светлината.

— Ако душата е светлина — позволи си да отбележи Мистрал. — Значи това е присъствие?

— Какво се хващате за тази дума? Тя би могла да бъде използвана от бащата на Стенсъл, ако е имал някакво въображение. — Стенсъл набърчи вежди, сякаш бе докаран до плач, раздразнено почна да се върти на стола, да примигва, да рови из джобовете за лулата. Беше я забравил в стаята. Мистрал побутна към него пакет „плейърс“. Стенсъл запали: — Мистрал, истината е, че Стенсъл говори и се държи като идиот.

— Но аз съм заинтригуван и възхитен от издирването, което сте предприели.

— Знаете ли, че Стенсъл дори измисли молитва. Която да бъде произнасяна в такт с крачките, докато той броди из града. „О, Съдба, дай на Стенсъл достатъчно сила, за да бъде непоколебим той и да не заседне сред някоя от тези жалки развалини, избрани наслуки или внушена от мъглявите намеци на Мистрал. Не го насърчавай за безумни начинания, не го оставяй в черната нощ да се замъкне с фенер и лопата на гробището в опит да изкопае халюцинация вместо съкровище, не позволявай на властите да го намерят там, целият в кал, обезумял и хвърлящ на всички страни безсмислена глина.“

— Вие прекалявате — измърмори Мистрал. — И без това се чувствам достатъчно неудобно в настоящото ми положение.

— Не — шумно пое дъх Стенсъл. — Не смятам да задавам повече въпроси. Това остана в далечното минало.

От този момент нататък Мистрал започна да изучава Стенсъл по-внимателно. Все пак не бързаше с изводите. Бе натрупал достатъчно години и опит, за да разбира, че писмената апология ще бъде само първата крачка от прогонването на обсебилото го след ’43 година предусещане за грях. Но можеше ли със сигурност да се каже, че тази V. е била нещо повече от чувство за грях?

Ескалиращите кризи в Полша, Суец и Унгария почти не ги засягаха. Подобно на всеки малтиец, Мистрал гледаше с недоверие и подозрение дори на най-незначителните военни конфликти и се радваше, когато нещо друго — в случая фиксацията на Стенсъл — отвличаше вниманието му от вестникарските заглавия. Впрочем самият Стенсъл, с течение на времето налагащ си изглежда все по-строги ограничения по отношение на информираността относно ставащото по света (както бе изяснено в резултат от неколкократните подпитвания), потвърждаваше развиваната от Мистрал теория, че в крайна сметка V. е мания и че такава фиксидея наподобява оранжерия: постоянна температура, за̀вет, тишина, пренаселеност с мутирали пъстроцветни зооразновидности и крещящо ярки неестествени венчелистчета.

При завръщането си в пансиона, Стенсъл попадна в самия разгар на бурен и гръмогласен спор между Паола и Профейн.

— Махай се, тогава — викаше Бени.

— Кой си ти, че да решаваш вместо мен — изкрещя в отговор тя.

Стенсъл отвори предпазливо вратата, надзърна и моментално бе ударен с възглавница по лицето. Щорите бяха спуснати и Стенсъл можа да види само неясни фигури: опитващият да се скрие Профейн и замахналата ръка на Паола.

— Какво става тук, по дяволите?

— Старият ми кораб е тук, във Валета — осведоми го клекналият като жабок Бени, подхвърляйки му вестник. Виждаше се само бялото на очите му. Паола ридаеше.

— Ясно. — Стенсъл пристъпи наслуки към леглото. Профейн обикновено спеше на пода. „Нищо, все някак ще се оправят и без креват“, помисли озлобено Стенсъл, посумтя малко и почти веднага заспа.

Най-после му дойде наум да поговори с възрастния свещеник отец Аваланш, който, според Мистрал, живеел във Валета от 1919 година.

Още в момента, когато влезе в църквата, разбра, че и този път не му е провървяло, отново е загубил. Немощният свещеник бе коленичил пред олтара: косата му белееше върху черното расо. Много, много престарял.

По-късно, в къщата на свещеника:

— На някои от нас Господ отрежда да изчакват в странни заливи — промълви отец Аваланш. — Знаете ли колко време е изминало откакто за последен път изповядвах убиец? Миналата година, когато се разчу за убийството в кулата Галис[1], имах известна надежда… — Стискайки от време на време противящата се ръка на Стенсъл, той продължаваше своя несвързан монолог, безцелно залутан из дебрите на паметта. Стенсъл опита да насочи спомените му към Юнските Вълнения.

— О, тогава бях младеж и свято вярвах в мита за Рицарите. Не може човек да дойде във Валета, без да има представа за Малтийските Рицари Йоанити. Както и тогава, аз все още вярвам — подсмихна се старецът, — че Рицарите бродят из улиците, след залез-слънце. Някъде. Достатъчно дълго служих като полкови свещеник, по време на истинските боеви действия, за да храня някакви илюзии относно възможността отец Аваланш да стане рицар-кръстоносец. Но ако сравним тяхната Малта с онази, каквато беше в 1919 година… Може би трябва да говорите с моя предшественик, отец Феъринг. Но той замина в Америка. Впрочем, горкият дядка, където и да е, навярно отдавна се е споминал.

Стенсъл възможно най-учтиво се прости с престарелия свещеник, потъна в непоносимо ярката слънчева светлина и тръгна по улицата. Адреналинът бушуваше неудържимо в кръвта му, съкращаваше разхлабените гладки мускули, ускоряваше дишането, учестяваше пулса.

— Стенсъл трябва да върви, — каза той на улицата, — да върви.

Глупавият Стенсъл: явно не бе във форма. Когато най-после влезе в своя временен пристан, след полунощ, едва се държеше на крака. Стаята бе празна.

— Това решава въпроса — промърмори Стенсъл.

Ако изобщо ставаше дума за същия Феъринг. Дори да не е същият, има ли някакво значение? В главата му, на предсъзнателно ниво, изпреварвайки движението на устните и езика (често явление при него, когато биваше преуморен) блуждаеше фразата: „Събитията изглежда се подчиняват на някаква зловеща логика“. Тя се повтаряше автоматично и всеки път Стенсъл опитваше да я подобри, като изместваше смисловото ударение от една дума на друга — „събитията изглежда“, „изглежда се подчиняват“, „някаква зловеща логика“ — изговаряйки ги по различен маниер, променяйки „интонацията“ от гробовна до безгрижно игрива, отново и отново и отново. Събитията изглежда се подчиняват на някаква зловеща логика. Намери молив и хартия и подхвана да изписва изречението с различни почерци и шрифтове. Така го завари Профейн, когато се прибра късно през нощта, с усилие влачейки крака.

— Паола се връща при мъжа си — обяви Профейн и рухна на леглото. — Ще замине обратно в Щатите.

— Значи някой е извън играта — промърмори Стенсъл. Профейн изпъшка и придърпа одеялата. — Слушай, ти си болен — отбеляза Стенсъл, отиде при Бени, пипна челото му. — Имаш висока температура, тресе те. Стенсъл трябва да намери лекар. Какво по дяволите си правил по това време навън?

— Няма нужда. — Профейн се обърна по корем, пъхна ръка под леглото и започна да рови из мешока си. — Ще взема няколко аспирина, ще се изпотя и ще ми мине.

Известно време двамата мълчаха, но Стенсъл бе прекалено изнервен и объркан, за да се сдържа. Трябваше да излее душата си.

— Профейн — започна той.

— Предай на бащата на Паола, че съм дошъл само така, за компания.

Стенсъл започна да обикаля из стаята. Внезапно се разсмя.

— Стенсъл мисли, че повече не му вярва.

Профейн се обърна с усилие по гръб и примигна невярващо срещу него.

— Родината на V. е страната на съвпаденията, управлявана от министерство на митологията. Чиито емисари бродят из улиците на настоящия век. Порцепич, Мондауген, Стенсъл-баща, Мистрал, Стенсъл-син. Способен ли е някой от тях да осъществи съвпадение? Подобно стечение на обстоятелствата може да сътвори единствено Провидението. Ако съвпаденията не са случайни, значи сблъсъкът на Стенсъл изобщо не е бил с историята, а с нещо много по-ужасно. Името на отец Феъринг бе споменато веднъж пред Стенсъл, явно съвсем случайно. Същото име изникна отново днес и в това определено има някакъв умисъл.

— Интересно, дали това не е същият отец Феъринг… — зачуди се Профейн.

Стенсъл замря, уискито в чашата му се разплиска. А Бени подхвана мечтателен разказ за нощните смени с Алигаторния Патрул, как бе преследвал петнистия звяр из Енорията на отец Феъринг, как го бе застигнал в една озарена от зловещо фосфоресциращо сияние подземна зала, как го бе приклещил и убил.

Стенсъл внимателно допи уискито, изтри с носната си кърпичка чашата и я остави на масата. После облече палтото си.

— За доктор ли отиваш? — попита Бени, забил нос във възглавницата.

— Нещо такова — неопределено отвърна Стенсъл.

След час той бе при Мистрал.

— Не я будете — помоли го Мистрал. — Горкичката. Никога не съм я виждал да плаче.

— А също не сте виждали и Стенсъл да плаче — подметна Стенсъл. — Но и това може да стане. Вие сте бивш свещеник. Душата на Стенсъл е обладана от дявола, който спи в неговото легло.

— Профейн ли имате предвид? — И после в опит да покаже добро настроение: — Трябва да се заемем с отец А. Той е разочарован и обезверен заклинател, вечно се оплаква от липса на емоции.

— А вие самият не сте ли разочарован и обезверен заклинател?

— Такъв беше един съвсем друг Мистрал — намръщено отвърна Мистрал.

— Тя го е завладяла и изцяло погълнала — прошепна Стенсъл. — V.

— Вие също сте болен.

— Не говорете така, моля ви.

Мистрал отвори вратата към балкона и излезе. Нощната Валета изглеждаше абсолютно необитаема и пуста.

— Не, вие няма да получите каквото желаете — заяви Мистрал. — Това, което би било необходимо, ако светът ви принадлежеше. Ще трябва да прогоните бесовете от този град, от острова, от всеки корабен екипаж в Средиземно море. От континентите и от целия свят. — И след кратка пауза добави: — Или поне от западната му част. Все пак ние сме хора на запада.

Стенсъл потръпна от нахлуващия през отворения прозорец студен въздух.

— Аз не съм свещеник — продължи Мистрал. — Неразумно е да опитвате да се позовавате на човек, познат ви само от изповед в писмена форма. Ние, имам предвид всичките ни отделни въплъщения, се придвижваме индивидуално, Стенсъл, а не групово, като сиамски близнаци или тризнаци. Само Бог знае колко различни Стенсъловци са преследвали V. из целия свят.

— Феъринг, в чиято Енория стреляха по Стенсъл, е бил предшественик на вашия отец Аваланш — изхриптя Стенсъл.

— Ако се бяхте поинтересували, щях да ви отговоря. Да ви кажа името.

— Но?

— Сметнах, че няма смисъл да влошавам още повече нещата.

Стенсъл присви очи. Мистрал се извърна към него, забеляза недоверчивия му изпитателен поглед.

— Да, точно така. Тринайсет наши събратя тайно управляват света.

— Стенсъл положи неистови усилия, за да доведе Профейн тук. Трябваше да бъде по-внимателен, нащрек, но Стенсъл демонстрира известно пренебрежение. Нима е устремен към собственото си унищожение?

Мистрал го погледна усмихнат. Посочи зад гърба си, към крепостната стена на Валета.

— Попитайте нея — шепнешком отвърна той. — Попитайте скалата.

[1] Часовникова кула, построена от рицарите Йоанити на северния бряг на Малта, на около 10 км. от Слиема. Свързана с шумно криминално дело — банков чиновник убива клиент на банката, който трябвало да вложи голяма сума на депозит, и заравя тялото му в кулата Галис, където то скоро било открито. ↑

ІІІ

Два дни по-късно Мистрал отиде в пансиона и завари там мъртво пияния Бени проснат диагонално върху леглото. Следобедното слънце осветяваше ивица от подпухналото бледо лице и открояваше пределно отчетливо всяко отделно косъмче от едноседмичната му четина. От зяпналата му уста течеше слюнка. Профейн хъркаше и, както изглежда, бе доволен от себе си.

Мистрал допря тилната страна на ръката си в челото на Профейн: нямаше температура. Треската бе преминала. Но къде беше Стенсъл? Още докато си задаваше този въпрос, Мистрал видя бележката. Която имаше формата на кубистична нощна пеперуда, кацнала завинаги върху солидното бирено шкембенце на Профейн.

Корабният шлосер Акуилина[1] разполага със сведения за мадам Виола, хипнотизаторка и гадателка на сънища, която в 1944 година била за кратко във Валета. Стъкленото око е заминало с нея. Момичето, към което ме насочи антикварят Касар, ме излъга. V. е използвала окото като помагало в хипнотичните сеанси. Отпътувала е за Стокхолм. Накъдето се отправя и Стенсъл. Това, все пак, е приемливо като идея, загатната от разръфания край на поредната нишка. С Профейн можете да се разпореждате както сметнете за добре. Стенсъл повече няма нужда от никого от вас. Sahha.

Мистрал огледа стаята, търсеше нещо за пиене. Профейн бе излочил всичко.

— Свиня.

— Кой това? — попита събудилият се Профейн.

Мистрал му прочете бележката. Профейн се изтърколи от леглото и запълзя към прозореца.

— Какъв ден сме днес? — А след малко: — И Паола ли е заминала?

— Снощи.

— Заряза ме. Добре де. А как ще се разпоредите с мен?

— Като начало ще ти дам назаем петарка.

— Назаем ли! — гръмогласно си изсмя Профейн. — Явно изобщо не ме познавате.

— Ще се върна — увери го Мистрал.

Вечерта Профейн се избръсна, изкъпа, облече велуреното сако, обу джинсите ливайс, нахлупи широкопола каубойска шапка и излезе да се разходи по „Кингсуей“ в търсене на забавление. Намери го в лицето на Бренда Уигълсуърт, чистокръвна американка (англосаксонски предци, протестантка), студентка в колежа „Бийвър“ и, според думите й, притежателка на 72 чифта бермуди, половината от които бе донесла в Европа още през юни в началото на започналата твърде многообещаващо Голяма Обиколка на континента. Докато прекосявала Атлантика тя почти непрекъснато била многообещаващо замаяна, първоначално от височината на палубата, а след това предимно от множеството джин-фисове. По време на въпросното разгулно плаване на изток споделяла уюта на различните спасителни лодки с един студент от академическите равнини на Джърси (през лятото заработващ като стюарт), който й оставил за спомен пластмасово тигърче на оранжеви и черни ивици, страх от забременяване (касаещ само нея) и обещание да се видят в Амстердам, някъде около ресторант „Пет мухи“. Студентът не дошъл на срещата, но в замяна на това Бренда дошла на себе си, или поне твърдо решила да възприеме отново своето изходно състояние, т.е. на почти неосквернена пуританка, веднага щом се омъжи и врече на Праведен Живот, което смятала да направи възможно най-скоро. Взела това решение насред запълнения със стотици черни велосипеди паркинг на някакъв бар до канала, в момент, когато се чувствала като изхвърлена на сметище, като тревичка пред нашествие на скакалци. Скелети или черупки, нямало особено значение: нейният вътрешен свят бил и външен, и тя, — коса на тъмни и светлоруси кичури, вече съвсем не предишната крехка Бренда — продължила по заоблените хълмове с лозя край Рейн, после в Тирол и оттам в Тоскана, с наетия „морис“, чиято бензинова помпа почуквала силно от време на време при претоварване, в такт с щракането на фотоапарата и туптенето на сърцето й.

Валета представляваше краят на един друг сезон и всички нейни приятели отдавна се бяха върнали в Щатите. Парите й бяха на привършване. Профейн не би могъл да й помогне. Тя го намираше за очарователен.

И така, на джин-фисове за нея, които откъсваха малки вкусни хапки от петфунтовата банкнота на Мистрал, и бира за Профейн, те споделиха обстоятелствата довели ги толкова далеч от Щатите и накъде би искал всеки да продължи след Валета, и като че ли единственият вариант бе поотделното завръщане, за Бренда в колежа, за него на Улицата. Такъв избор е равностоен на никъде, бяха съгласни и двамата, но в реалния живот често изпадаме в плен на илюзията, че отиваме на конкретно място, докато всъщност тръгваме за никъде: за това е нужен особен талант и много рядко човек е склонен да си противоречи, а и дори да го направи, подобно възражение би било демонстрация на неумерена претенциозност.

Същата вечер те стигнаха до взаимното убеждение, че светът е една огромна грешка. Да повярват в това им помогнаха сновящите наоколо английски матроси, десантчици и морски пехотинци, които също бяха тръгнали за никъде. Моряци от „Ешафод“ изобщо нямаше и Профейн реши, че вероятно са отплавали от Валета — невъзможно бе всички те изведнъж и поголовно да са станали толкова добропорядъчни, че да стоят далеч от „Търбухът“. Това го натъжи: изглежда всичките му пристанища бяха временни и въпреки своята неодушевеност, скитаха безцелно, както и той самият, защото всяко движение е относително. Нима в момента той не стои вцепенен насред морето като нескопосан Христос, докато този имитиращ неподвижност огромен мнимоболен град с едно-единствено пригодно за живот кътче и едно-единствено незаслужаващо да бъде мамено или манипулирано (и следователно особено ценено) момиче, вече е отплавал незабелязано отвъд безпределната извивка на хоризонта, от която същевременно го отделя леко набръчканата водна повърхност дълга поне едно столетие, ако бъде гледана от новия му наблюдателен пункт?

— Не тъгувай.

— Всички на този свят тъгуват, Бренда.

— Ние тъгуваме, Бени — изсмя се прегракнало тя. Явно не държеше много на джин-фис.

Върнаха се в неговия пансион и тя изглежда си бе тръгнала оттам по някое време през нощта, преди разсъмване. Профейн имаше тежък сън. Събуди се почти по обед от уличния шум и установи, че е сам в леглото. На масата седеше Мистрал, загледан в един провиснал от електрическата крушка в средата на тавана кариран ¾ чорап, каквито обикновено носят с бермуди.

— Донесох вино — съобщи Мистрал.

— Добре.

Около два часа отидоха да закусят в близкото кафене.

— Не смятам да те издържам до безкрайност — предупреди го Мистрал.

— Трябва да си намеря работа. Има ли нужда тук от надничари по пътищата?

— В Пор-де-Бомб строят подлез под жп линията. А също им трябват хора за засаждане на дървета край шосето.

— Имам опит само в работа на пътя и в канализацията.

— Канализация ли? В Марса строят нова помпена станция.

— Наемат ли чужденци?

— Може би.

— Значи може би ще проверя.

Тази вечер Бренда бе по бермуди на пъстър индийски десен и черни къси чорапи.

— Аз пиша стихове — обяви тя.

Бяха в нейната стая в един скромен хотел до подножието на голямата отвесна скала.

— Сериозно! — въздъхна Профейн.

— Аз съм двайсетият век… — започна да декламира тя.

Профейн се изтърколи и втренчи поглед в шарката на килима.

— Аз съм рагтайм и танго, шрифт санс-сериф, геометрия в чист вид. Аз съм бич от коса на девица и изкусно сплетена верига от упадъчни страсти. Аз съм всяка самотна гара във всяка европейска столица. Аз съм Улицата, грозните административни сгради, танцовото кафене, навиващата се играчка, саксофонът, перуката на туристката, изкуствените гърди на педераста, пътническият часовник, който никога не показва точното време и всеки път звъни в различна тоналност. Аз съм увехнала палма, бални обувки на негър, пресъхнал фонтан след туристическия сезон. Аз съм всичките придатъци на нощта.

— Общо взето става — отбеляза Профейн.

— Не знам. — Тя направи хартиено самолетче от листа със стихотворението и го запрати сред облачето изпуснат от нея цигарен дим. — Обикновена студентска поезия, фалшива от край до край. Неща, които съм чела по различните предмети. Как ти се струва? Добре ли е?

— Да.

— Ти си постигнал толкова много повече. За мъжете е по-лесно.

— Какво?

— Имаш толкова богат жизнен опит. Ще ми се и аз да имах такъв, да ме напътства.

— Защо?

— Жизненият опит е много важен. Нима не те е научил на нищо?

— Не — веднага отвърна Профейн, без да се замисля. — Може да ти прозвучи грубо, но, откровено казано, животът не ме е научил на нищо.

Известно време мълчаха.

— Хайде да се разходим — предложи Бренда.

Когато излязоха на крайбрежната улица, тя, кой знае защо, неочаквано го хвана за ръката и побягна. Сградите в тази част на Валета все още не бяха възстановени, въпреки че от войната бяха изминали повече от единайсет години. Но улицата бе равна и чиста. Стиснал ръката на Бренда, с която се бе запознал предния ден, Профейн тичаше по улицата. Скоро, неочаквано и в пълна тишина, светлината във Валета угасна, на улицата и в къщите. Профейн и Бренда продължиха да тичат в нощта, внезапно станала мастилено черна, и само инерцията ги носеше към брега и края на Малта и заобикалящото я Средиземно море.

[1] Същото име носел убитият в кулата Галис. ↑

Епилог
1919

I

Зима. Тъмнозеленият тримачтов зибик, чийто нос бе украсен с фигура на Астарта, богинята на плътската любов, навлезе в Голямото Пристанище, лавирайки бавно. Жълти бастиони, мавритански на вид град, дъждовно небе. Какво още на пръв поглед? През сравнително не много дългия си живот старият Стенсъл бе виждал стотици градове, но докато беше млад не бе забелязвал нищо Романтично в тях. Ала сега, като че опитвайки да навакса пропуснатото, той изглежда бе обхванат от романтична тъга в съзвучие с дъждовното небе.

Загърнат в карирана мушама и леко настръхнал като птица, той стоеше на кърмата под дъжда и, прикривайки от вятъра горящата кибритена клечка, опитваше да запали лулата си. Известно време се виждаше надвисналия от стръмния бряг форт Свети Анджело, чиито мръсножълтеникави стени бяха обгърнати от неземна тишина. Отстрани бавно изникна британският кораб „Егмонт“. Няколко моряци, които отдалеч наподобяваха треперещи от пристанищния вятър синьо-бели кукли, търкаха с пемза палубата, за да се сгреят в студеното утро. Докато зибикът сякаш описваше почти затворен кръг, лицето на Стенсъл се издължаваше все повече и бузите му хлътваха още по-дълбоко: мечтата на Великия Магистър Ла Валет изчезна и бе заменена от форт Свети Елмо на фона на Средиземно море, които на свой ред бързо отстъпиха място на Рикасоли, Виториоза и кораборемонтните докове. Капитанът Мехмет изруга за нещо кормчията. Неудържимо приведената Астарта бе устремила жаден взор към града, сякаш той бе спящ мъж, а тя — бездушната фигура на бушприта — бе сукуба, намислила да го съблазни. Мехмет приближи до Стенсъл.

— В странен дом живее Мара — отбеляза Стенсъл. Вятърът подмяташе един сивеещ кичур на челото му и проникваше почти до скалпа. Думите на Стенсъл бяха отправени към града, а не към Мехмет, но капитанът го разбра правилно.

— Всеки път, когато идвам на Малта, изпитвам еднакво чувство — започна Мехмет на левантинско наречие. — Сякаш това море е завладяно от някакъв възвишен покой, чието средоточие е островът. Все едно се завръщам на място, накъдето винаги ме е теглило сърцето. — Той запали цигара от лулата на Стенсъл. — Но това е измамно усещане. Валета е изменчив град. Пазете се от него.

На кея чакаше едър юноша, за да поеме въжето. Двамата с Мехмет размениха „салам алейкум“. От север зад Марсамушето бе надвиснал огромен тъмносив облак като гигантска стена, готова всеки момент да рухне върху града и да го премаже. Мехмет обикаляше съда и подканяше с ритници моряците. Един след друг те слизаха в трюма и започнаха да изнасят товара на палубата: няколко живи кози, чували със захар, сушен естрагон от Сицилия, бурета с осолени гръцки сардини.

Стенсъл бе събрал вещите си. Дъждът се усилваше. Стенсъл отвори голям чадър и, застанал под него, почна да разглежда района на пристанището и доковете. „Е, какво чакам,“ запита се той. Навъсените моряци се бяха прибрали в трюма. Пошляпвайки по мократа палуба към него приближи Мехмет.

— Фортуна — отбеляза той.

— Изменчива богиня е тя. — Младежът, който бе поел тяхното въже, седеше на един кейов пилон, настръхнал като мокър гларус и гледаше някъде далеч в морето. — Слънчев остров? — подсмихна се Стенсъл. Лулата му още не бе угаснала. Изпускайки бели облачета тютюнев дим, той се сбогува с Мехмет, метна през рамо моряшката торба и тръгна към брега по клатещото се тясно мостче, балансирайки с чадъра като професионален въжеиграч. „Всъщност, за каква безопасност може да се говори на този бряг? — помисли той. — Или на който и да е друг бряг?“

Докато таксито минаваше по мократа от дъжда „Страда Реале“, той не забеляза никакви признаци на празнично веселие, характерни за другите европейски столици. Може би дъждът бе виновен. Както и да е, това определено бе едно добре дошло облекчение. Стенсъл бе преситен от гирлянди, песни, знамена, паради, случайни любовни връзки, грубовати шумни тълпи: напълно естествена реакция на съвкупното гражданско население при примирие или край на война. Дори в обикновено спокойните кабинети в Уайтхол, положението бе станало непоносимо. И това ако е примирие!

— Просто не разбирам вашата позиция — бе казал на Стенсъл тогавашният му началник, Карудърс-Пилоу. — Това наистина е примирие.

В отговор Стенсъл бе измърморил нещо относно все още нестабилното положение. Само това му липсваше, да разяснява политическата обстановка, и то на Карудърс-Пилоу, който при прочитането дори на най-несвързаната записка от министъра на външните работи, обикновено биваше завладян от такова благоговение, каквото сигурно е изпитвал Мойсей при вида на скрижалите с издълбаните върху тях десет Божи заповеди. Нали примирието бе подписано от законните правителствени ръководители? Забравил ли е, че след това настъпи мир? Но нямаше смисъл да спори. Така бяха стояли в онова ноемврийско утро умълчани двамата до прозореца и наблюдавали как фенерджията гаси лампите в парка Сейнт Джеймс, като че отдавна изникнал от някаква отвъдогледална повърхност на времето, когато виконт Грей[1], навярно застанал до същия прозорец, е произнесъл знаменитата фраза, че в цяла Европа светлината е помръкнала. Стенсъл, разбира се, не виждаше особена разлика между този образ и самия епизод, но разбираше, че в дадения случай е за предпочитане да не тревожи изпадналия в еуфория шеф. Нека продължава да витае в облаците, загубен наивник. Стенсъл просто бе кисел, което обаче не му пречеше да възприема своето настроение за празнично.

Адютантът на губернатора на Малта, лейтенант Мънго Шийвс бе изпратил в Уайтхол доклад, описващ структурата на недоволството сред разните слоеве на населението: полиция, студенти от Университета, чиновници, работници в кораборемонтния завод, докери. Зад всичко това се спотайвал „Докторът“ — инженер Е. Мици[2], главният организатор на безредиците. Чието име вероятно е било истински кошмар за губернатора, генерал-майор Хънтър-Блеър, както предполагаше Стенсъл, но той самият имаше усещането, че Мици трудно може да бъде приеман за нещо повече от един досаден и прекалено ревностен политически деец, донейде старомоден привърженик на макиавелизма, успял някак да запази своите убеждения до 1919 година. При мисълта за подобна идеологическа устойчивост Стенсъл изпитваше само тъжна гордост. Не беше ли също такъв идеалист неговият верен приятел Порпънтайн, преди двайсет години в Египет? Той беше от епоха, когато не бе толкова важно на чия страна си: значение имаше самото противопоставяне, изпитанието на достойнството, честността и почтеността? А Стенсъл навярно бе един от последните представители на старата школа.

Е, какво пък, това действително е тежък удар: дори Стенсъл бе изпаднал в душевен потрес. Десет милиона загинали и най-малко два пъти повече ранени. „Но ние, старите воини, — бе продължил тогава Стенсъл мисления диалог с Карудърс-Пилоу, — стигаме до точка, в която навиците от миналото стават твърде силни и надделяват над всякакви други съображения. Когато осъзнаваме, а и най-отговорно заявяваме, че тази наскоро безславно приключила касапница всъщност не е по-различна от Френско-Пруския конфликт, от Суданската кампания, дори от Кримската война[3]. Навярно това е самозаблуда, необходима в интерес на работата, или просто така ни е по-удобно да смятаме. Но тя определено е по-благородна отколкото тази противна слабост на бягството в розовите сънища: пастелни видения за разоръжаване, Лига на нациите, всеобщо право. Десет милиона загинали! Газ. Пашенделе[4]. Да го определят както щат: като прекалено голяма цифра, или химическа формула или историческо описание. Но, Господи Боже мой, само не и като Безименен Ужас, не и внезапен феномен, стоварил се без предупреждение върху неподготвеното човечество. Всички ние видяхме как стана това, бяхме свидетели. Нищо ново нямаше в тази война, никакви по-особени прегрешения срещу изначалните природни закони или радикална замяна на познатите принципи. Ако тя връхлетя като някаква изненада за обществото, значи Великата Трагедия се изразява в неговата слепота, а не в самата война.“

Такива диалози водеше със себе си старият Стенсъл на път за Валета — отначало на парахода до Сиракуза, където остана цяла седмица скрит в една крайбрежна таверна в очакване зибика на Мехмет, и впоследствие, докато плаваше през Средиземно море, чиято пребогата история и истинска дълбочина той не можеше да осезае или провери, а и дори не опита да почувства, защото не бе в състояние да си позволи това. Понякога в разговорите участваше и Мехмет.

— Ти си стар — размишляваше гласно шкиперът над ежевечерната цигара с хашиш. — Аз съм стар, светът е стар, но той непрекъснато се променя, а ние само до някое време. Не е тайна какви са тези промени. Мосю Стенсъл, още с раждането си, и ние и светът започваме да умираме. Твоята игра е политиката, от която, признавам, нищо не разбирам. Но като че ли всички тези… — Мехмет сви рамене — … шумни опити да бъде измислена рецепта за политическо щастие: нови форми на управление, нови похвати за разпределение на заводите и нивите, ми напомнят за един моряк, когото видях на рейда край Бизерта в 1324 година[5].

Усмивка разтегли устните на Стенсъл. Мехмет не спираше да тъгува за отнетия му свят. Неговото поле на действие били средновековните търговски пътища. Мехмет твърдеше, че веднъж, търсейки спасение сред Егейските острови, той неволно прекарал своя зибик през някакъв разрив в тъканта на времето и избягал от преследващ го тоскански корсар, който внезапно и най-загадъчно изчезнал. Но морето било същото, без никаква промяна, и едва когато акостирал в Родос, той разбрал за своето пътуване през времето. И оттогава нататък изобщо не бил стъпвал на земя, а обикалял из Средиземно море, което, слава на Аллах, никога нямало да се промени. Каквато и да е била истинската причина за носталгията му по миналото, все пак той ползваше мюсюлманското летоброене не само в разговор, но също и за вписвания в корабни дневници и счетоводни книги, макар че изглежда отдавна вече не придаваше значение на религията, а най-вероятно и на националността на своите предци.

— Висеше в бояджийска люлка, спусната през перилото на старата фелука „Пери“[6]. Буря бе преминала току-що над морето и продължила към сушата сред грамада от облаци, които вече пожълтяваха от пустинния пясък. Морето се бе успокоило и отново приело цвета на сини сливи. Слънцето клонеше на запад, ала нямаше красота в този залез, просто небето и далечните планини от буреносни облаци постепенно притъмняваха. „Пери“ бе повредена, спряхме до нея и повикахме капитана. Отговор нямаше. На фелуката бе само морякът, така и не успях да видя лицето му, един от онези фелахи, които (подобно на някои мъже, съпрузи и глави на семейства, дето не ги свърта на едно място) изоставят земята и след това, проклинайки всичко на света, плават из моретата до края на живота си. Няма нищо по-здраво от брачния съюз с морето. Този матрос бе по набедрена препаска и дрипава кърпа на главата, предпазваща го от вече залязващото слънце. След като го повикахме на всички известни нам диалекти, той отговори на туарегско наречие: „Стопанинът напусна, екипажът офейка, останах единствено аз и боядисвам кораба“. Действително боядисваше фелуката. Тя бе повредена, силно килната, ватерлинията не се виждаше. „Ела при нас, — поканихме го — идва нощта и няма да можеш да доплуваш до брега.“ Той дори не отвърна, а продължи да топи четката в гърнето с боя и плавно да я прокарва по напукания борд на „Пери“. В какъв цвят я боядисваше? Изглеждаше сив, но това не бе сигурно, защото вечерният мрак настъпваше. Тази фелука повече нямаше да види слънцето. Най-после наредих на моя кормчия да заобиколи и да продължим по нашия курс. Не откъснах поглед от фелаха, докато тъмнината го обгръщаше съвсем: фигурата му се смаляваше постепенно и с всяка прииждаща вълна той приближаваше още повече до повърхността на морето, ала не спираше отмерените движения с четката. Селянин, изтръгнат от земята заедно с корените, сам в нощта сред морето, боядисва потъващия кораб.

— Навярно просто старея? — размишляваше гласно Стенсъл. — Изглежда е отминало времето, когато можех да се променям заедно със света.

— Единствената промяна е движението към смъртта — весело повтори Мехмет. — И в младост и старост, ние все така се рушим.

Кормчията подхвана монотонна тъжна левантинска песен без думи. Морето бе спокойно, в небето не се виждаха звезди. Стенсъл отказа предложената му цигара с хашиш, натъпка лулата с добропорядъчен английски тютюн, разпали я, смукна и започна:

— Накъде отива светът? Когато бях млад вярвах в обществения прогрес, защото виждах известни перспективи за моя собствен напредък. Сега, шейсетгодишен, в края на моя жизнен път, виждам единствено безизходица лично за себе си и, ако ти си прав, за обществото също. Обаче нека допуснем, че Сидни Стенсъл в края на краищата е останал непроменен и да предположим за сметка на това, че между 1859 и 1919 година[7] светът е прихванал неизвестна болест, която никой не е пожелал или успял да диагностицира, защото симптомите били твърде неясни и се сливали с историческите събития, били неразличими от тях, но обединени заедно водели към фатален край. Ето така обществото, хората, възприемат последната война. Като нова и рядка болест, която вече е излекувана и победена завинаги.

— Нима старостта е болест? — попита Мехмет. — Телесните органи действат по-бавно, машините се износват, планетите криволичат и излизат от своите орбити, слънцето и звездите се топят и димят. Защо я наричат „болест“? Не е ли само опит за принизяване на старостта дотолкова, че да говорят за нея равнодушно и да се чувстват преспокойно в нейно присъствие?

— Защото нали всички ние боядисваме борда на някоя „Пери“. И я наричаме общество. Просто нов слой боя, нали разбираш? Първоначалният й цвят не може да бъде променен.

— Също както пъпките от дребна шарка нямат никакво отношение към смъртта. Нов оттенък на кожата, нов слой боя.

— Разбира се, — потвърди Стенсъл, замислен за нещо друго. — Естествено, всеки би предпочел да умре от старост…

Армагедонът бе профучал, а оцелелите професионалисти не бяха получили нито благословия, нита дара на езиците[8]. Въпреки всички опити да спрат движението й, жилавата бабичка Земя продължава своето въртене, изобщо не бърза да се прости с живота и ако умре някога, то ще бъде на преклонна възраст, от старост.

После Мехмет му разказа за Мара.

— Още някоя от твоите жени.

— Ха, ха. Де да беше така. На малтийски „Мара“ означава „жена“.

— Разбира се.

— Тя е дух, ако не те смущава това определение, обречен да живее на Шагриет Меуия. Нейните владения са ограничени от населената равнина, от полуострова, на чийто връх е разположена Валета. Тя се е грижила за претърпелия корабокрушение Свети апостол Павел, както Навзикая за Одисей, обучавала в изкуството на любовта всички завоеватели, от финикийците до французите. А най-вероятно дори и англичаните, въпреки че след Наполеон тази легенда вече не е тъй категорична и неоспорима. Съгласно наличните сведения, с които разполагаме, тя е била напълно достоверна историческа личност, като Света Агата[9], една от второстепенните малтийски светици.

— Голямата Обсада е била след моята епоха, но една от легендите гласи, че някога Мара е имала достъп до целия остров и морето около него, чак до богатите на риба плитчини край Лампедуза. Тогава рибарските флотилии винаги дрейфували там строени във формата на рожковена шушулка — това е нейният характерен символ. В началото на 1565 година по вашето летоброене[10] каперите Джиу и Ромегас пленили турския галеон принадлежащ на главния евнух на султанския харем. За отмъщение корсарят Драгут пленил Мара, по време на един от нейните излети до Лампедуза, и я отвел в Константинопол. Веднага щом корабът излязъл извън пределите на невидимия кръг с център Шагриет Меуия и Лампедуза по окръжността, Мара изпаднала в странен транс, от който не могли да я извадят нито ласки, нито мъчения. В края на краищата турците, които предишната седмица били загубили носовата фигура на техния кораб при стълкновение с една сицилианска рагуза, завързали Мара за бушприта и така пристигнала тя в Константинопол: като живо носово украшение. Докато приближавали града, ослепително жълт и сиво-охров под ясното небе, всички чули как тя се пробудила и закрещяла: „Лейл, хек икун“. Щом е нощ, тъй да бъде. Турците решили, че е обезумяла. Или ослепяла.

Отвели я в харема, при султана. Трябва да знаеш, че тя никога не е минавала за неземна красавица. Приемала облика на някоя от множеството второстепенни богини. Едно от характерните й качества е нейното пристрастие към честата смяна на външния вид. И нещо любопитно, на всички нейни изображения: върху глинени съдове, фризове, скулптури, тя винаги е висока, стройна, с неголеми гърди и плосък корем. Независимо от често сменящите се представи за женска красота, Мара оставала неизменна. Винаги леко изпъкнал профил и раздалечени малки очи. Не била от онези, след които се обръщаш на улицата. Но нали в края на краищата тя преподавала науката за любовта. Само на учениците на любовта им е потребно да бъдат красиви.

Султанът харесал Мара. Вероятно доста се е постарала да му угоди. Обаче в ранг наложница била издигната едва когато Ла Валет преградил на нейния остров с желязна верига реката, течаща между Сенглеа и форт Свети Анджело, и отровил с хашиш и арсеник изворите в равнината Марса. Още от първия ден в харема, тя се постарала да създава всевъзможни затруднения и неприятности. На нея винаги й били приписвани магически способности, които вероятно по някакъв начин били свързани с рожкова — нали често я изобразяват с рожковена шушулка в ръка. Като жезъл или скиптър. А не е изключено също Мара да е своего рода богиня на плодородието, макар и да представлява някакво странно, хермафродитно божество. Надявам се споменаването на такава полова неопределеност да не подразни прекалено много твоите англосаксонски нерви.

Скоро, след две-три седмици, султанът забелязал във всички свои нощни компаньонки явна хладина, нежелание и равнодушие към ласките. А също и промяна в поведението на евнусите. Да го наречем почти неприкрито самодоволство. Ала нищо определено не съумял да установи и, както биха направили повечето неблагоразумни и подозрителни мъже, султанът заповядал няколко наложници и евнуси да бъдат подложени на ужасни мъчения. Всички се клели в своята невинност, и до самия край засвидетелствали неподправено страхопочитание към своя господар, умирайки, надянати на железни колове или с пречупени шии. Но, въпреки това, положението все повече се влошавало. Шпионите докладвали, че срамежливите доскоро наложници, които ситнели с изящни женствени крачки, ограничавани от тънка верижка между глезените, и свеждали плахо очи, сега вече предизвикателно се усмихвали и най-разюздано флиртували с евнусите, които, о ужас!, им отвръщали със същото. Щом останели сами, те се нахвърляли една върху друга с пламенни ласки, а понякога дори най-открито се отдавали на вулгарен разврат пред очите на шокираните султански агенти.

Най-после на почти обезумялото от ревност Негово Страховито Величество му хрумнало да привика чародейката Мара. Застанала пред него в дълга риза ушита от крилата на тигрова пеперуда, тя с коварна усмивка гледала султанския подиум. Придворните били очаровани.

„— Жено…“ — започнал султанът.

Мара го прекъснала, вдигайки ръка.

„— Всичко това е мое дело — ласкаво изрекла тя. — Аз научих твоите жени как да обичат телата си, разкрих им удоволствията от любовта към собствения пол. Аз възстанових потентността на твоите евнуси, за да могат да се наслаждават те един на друг, както и на стотиците напарфюмирани самки от твоя харем.“

Потресен от такова безочливо признание, султанът — чиято деликатна мюсюлманска чувствителност била дълбоко уязвена от епидемията на извращения, стоварена от Мара върху неговия дотогава безметежен семеен покой, — направил доказано фаталната грешка при разговор с която и да е жена: решил да спори с нея. Настървен от възможно най-остър сарказъм, той започнал да й обяснява, като на слабоумна, защо евнусите не са способни да извършват полов акт.

„— Аз им дадох всичко необходимо за тази цел“ — с безметежен както преди тон отвърнала Мара, все тъй злобно усмихната.

Говорела толкова уверено, че султанът усетил как в него започва да се надига първата вълна на примитивен ужас. Най-после разбрал, че пред него стои вещица.

Междувременно турците, предвождани от Драгут и пашите Мустафа и Пиали, били обкръжили отвсякъде Малта. Известно ти е общо взето как е преминала обсадата. Те окупирали полуостров Шагриет Меуия, превзели форт Свети Елмо и започнали да щурмуват Нотабиле, Борго (днешната Виториоза) и Сенглеа — последната крепост защитавана от Ла Валет и неговите рицари.

След падането на форт Свети Елмо, Мустафа паша (вероятно скърбейки за Драгут, поразен от каменно гюле в тази битка) предприел зловеща офанзива срещу боевия дух на рицарите. Наредил да обезглавят техните убити събратя и да завържат труповете им за дъски, които хвърлили във водите на Голямото Пристанище. Какъв ли ужас изпитали часовите, когато на разсъмване видели първите слънчеви лъчи да докосват телата на загиналите им съратници, поклащащи се по вълните, с коремите нагоре: флотилия на смъртта.

Една от големите загадки около обсадата е защо — при положение че многократно надвишавали по брой обкръжените рицари, чиито оставащи дни можели да бъдат преброени с пръстите на едната ръка, а Борго и с него съответно и цяла Малта вече почти били в тази ръка на Мустафа паша, — турците внезапно спрели атаката, отстъпили, вдигнали котва и напуснали острова?

Според историците, причина за това били слуховете. Вицекралят на Сицилия, дон Гарсия де Толедо идвал на помощ с четиридесет и осем галери. Помпео Колона с хиляда и двеста души, изпратени от папата, за да освободят Валета, бил стигнал най-после до Гозо. Но, кой знае защо и как, турците получили разузнавателни данни, че в залива Медина слязла двайсетхилядна войска и се отправила към Нотабиле. Било заповядано всеобщо отстъпление, навсякъде из Шагриет Меуия църковните камбани почнали да бият, улиците се изпълнили с ликуващи тълпи. Турците избягали, качили се на корабите и отплавали завинаги на югоизток. Историята обяснява бягството на турците с погрешни разузнавателни данни.

Но истината е следната: Мустафа паша получил заповед за отстъпление пряко от устата на султана. Магьосницата Мара го била потопила в хипнотичен сън, отделила главата му от тялото и я хвърлила в Дарданелите, а тайнствените чудодейни сили — никой не знае какви ветрове и течения възникват в този пролив — я понесли към Малта. Има една песен, написана от тогавашния менестрел Фалконие, който бил незасегнат от влиянието на Ренесанса. По време на обсадата той живял в рицарската резиденция на Арагон, Каталония и Навара. Известен ти е, предполагам, типът поети, които са особено податливи на всеки популярен култ, модна философия, или ново задгранично суеверие. Този повярвал и навярно се е влюбил в Мара. Дори се бил отличил на стените на Борго, където успял да размаже главите на четирима еничари с лютнята си, преди да му подадат меч. Мара била Дамата на сърцето му.

Мехмет издекламира:

Изпреварвайки мистрала и палещия бич на слънцето,

Безметежна сред игривите вълни, под изваяното небе

Главата не усеща дъжда и не се бои от тъмната нощ,

Докато се носи по древното море по-бързо от звездите,

И само дузина фатални думи има в нея,

Очарован от Мара, единствена моя любов Мара…

— По-нататък следва обръщение към Мара.

Стенсъл кимна дълбокомислено, опитвайки да си представи как би звучал този стих на испански.

— Очевидно след това главата се е върнала в Константинопол при своя стопанин, а междувременно хитрата Мара се била промъкнала на една приятелска галера, предрешена като юнга — обобщи Мехмет. — Когато най-после стигнала до Валета, тя се присънила на Ла Валет като видение, което го приветствало с думите „Шалом-алейкум“.

Шегата тук е, че на староеврейски „шалом“ означава „мир“ и същевременно на гръцки това е коренът на името Саломе, по чието искане бил обезглавен Йоан Кръстител.

— И по-внимателно с Мара — посъветва го тогава старият моряк. — Тя е ангелът хранител на Шагриет Меуия. Като възмездие за извършеното от нея в Константинопол, онова или онзи, който отговарял за тези неща, я е наказал да обитава само в пределите на тази населена равнина. Със същия успех можеш да опиташ да заключиш с пояс на целомъдрието някоя похотлива в мислите и делата си жена.

— Тя не знае покой. Ясно ти е, нали, че Мара ще намери начин да се измъкне от Валета, град с име от женски род, макар и назован в чест на мъж, и от този полуостров с формата на венерин хълм? Голямо чудо, пояс на целомъдрието! Съпружеската вярност може да бъде спазвана и нарушавана по най-различни начини, както Мара доказала на султана.

И тъй, когато слезе от таксито и притича под дъжда до хотела, Стенсъл действително почувства известно напрежение. Не толкова в слабините — в Сиракуза бе имал достатъчно на брой възможности и компаньонки, с чиято помощ да уталожи донякъде повиците на плътта — колкото при мисълта за своята склонност често да възприема ролята на юноша със старческа външност. Малко по-късно, свит в маломерната вана, Стенсъл запя. Тази песен бе от неговите предвоенни „вариететни“ години, и обикновено му служеше като средство за разпускане:

Всяка вечер в „Камбаната и кучето“ обича

Младият Стенсъл да ходи. Танцува по масите,

Вика, пее и весели компанията. А женичката му

Сама вкъщи скучае и тъгува силно.

И точно в шест на другата вечер Стенсъл пак е там.

Но един прекрасен майски ден той обяви на всички

Наоколо: Момчета, занапред ще я карате без мен,

Стига вече пиене и буйства, Стенсъл отива у дома си.

[В онези по-благоприятни времена, тук се включваше хор от младши оперативни сътрудници на Министерството на външните работи]:

Това си е направо чудо превелико!

Каква е таз странна промяна у Стенсъл?

Що ли му е на душата?

[На което Стенсъл отвръщаше]:

Елате тук приятели, седнете.

Защото най-нещастен съм на света

Моята мъка трябва с вас да споделя

И след това си тръгвам аз:

(Припев:)

Мъжки баща станах току-що

Роди ми се едричко момче и

Казва се Хърбърт глупчо Стенсъл то.

Чешит е голям и ме уважава много,

Защото все аз му сменям пелените.

Чудя се как ли намерихме време

Да го заченем и пръкнем с майка му.

Нали всяка вечер се връщах пиян-залян.

А то си е умно и закръглено като бъбрече.

И само на майка си прилича.

Затова отивам вкъщи тази вечер

(Който не вярва да пита млекаря)

И отсега нататък само у дома ще седя.

Стенсъл излезе от ваната, подсуши се, сложи отново туидовия костюм и застана до прозореца, разсеяно загледан във вечерния мрак.

След известно време на вратата се почука. Сигурно е Мистрал. Бърз оглед на стаята, проверка за евентуално забравени документи или компрометиращи материали. И на вратата, за да пусне шлосера от корабостроителницата, който, съдейки по описанието, приличал на закърнял дъб. На прага стоеше Мистрал, нито агресивен, нито смирен, просто бе там: посивяла коса, неподдържани мустаци. От нервния тик на горната устна тревожно потрепваха задържалите се в мустаците му парченца храна.

— Той произхожда от благородна фамилия — бе отбелязал Мехмет печално веднъж. Стенсъл се бе хванал на въдицата и попита коя е фамилията. — Дела Торе — бе отвърнал Мехмет. Delatore, осведомител, доносник.

— Какво става с работниците от кораборемонтния.

— Ще атакуват редакцията на „Кроникъл“. — (Основанието за недоволство бе възникнало по време на стачката от 1917 година, когато вестникът бе публикувал писмо, осъждащо стачката, ала не бе предоставил възможността за отговор на противната страна.) — Току-що завърши събранието. — Мистрал разказа накратко какво е било обсъждано. Стенсъл бе запознат с всички поводи за недоволство. Английските работници получаваха колониални надбавки, докато местните докери трябваше да се задоволяват само с основна заплата. Повечето малтийци искаха да емигрират, подмамени от възторжените доклади на Малтийския Трудов Корпус и от разказите на работещите в Европа техни съотечественици, за високите заплати в чужбина. Но, тъй или иначе, бе плъзнал слух, че властите отказват издаването на паспорти, за да удържат работниците на острова, ако евентуално в бъдеще възникне потребност от допълнителна работна сила. — Остава ли им нещо друго, освен емиграцията? — Тук Мистрал направи леко отклонение от темата: — През войната броят на работниците в корабостроителницата се увеличи три пъти. А сега, след примирието, вече започнаха съкращенията. Като изключим корабостроителницата, други работни места почти няма. Така че много хора даже не могат да изкарат колкото за препитание.

Стенсъл искаше да попита: ако им съчувстваш, защо доносничиш? Той бе ползвал услугите на информатори и доносници, тъй както майсторът борави със своите инструменти, дори без да се замисля за техните подбуди. Обикновено се предполагаше, че причината е междуличностна вражда, желание за отмъщение. Но бе срещал и осведомители, раздирани от противоречия: от една страна предани на дадена програма или кауза, а от друга — подпомагащи всячески нейното поражение. Няма ли да се окаже Мистрал в първите редици на тълпата, щурмуваща редакцията на „Дейли Малта Кроникъл“? Въпросът напираше в устата на Стенсъл, ала той не можеше да си го позволи. Формално това не го засягаше.

Мистрал му разказа всичко, което знаеше, и излезе, с непроницаема физиономия, както преди. Стенсъл запали лулата, направи справка с картата на Валета и след пет минути крачеше енергично по „Страда Реале“, следвайки Мистрал.

Напълно нормална предпазна мярка. Нали така или иначе се водеше двойна игра и в действие бе принципът: „Щом предава съратниците си, значи ще предаде и мен“.

Мистрал сви наляво и, отдалечавайки се от добре осветената главна улица, тръгна надолу по хълма, към „Страда Стрета“. Оттам започваше района на публичните домове. Стенсъл хвърли поглед наоколо, просто така, без особено любопитство. Едно и също навсякъде. Каква деформирана представа за градовете се създава у хората с неговата професия! Ако единствените оцелели източници на информация за настоящия век се окажат оперативните журнали на агентите от английското Външно министерство, то за бъдещите историци се очертава една наистина твърде любопитна картина на днешното общество.

Внушителни обществени сгради с безлични фасади. Мрежа от улици, по които прави впечатление загадъчното отсъствие на цивилно население. Стерилен административен свят, заобиколен отвсякъде със занемарени, сякаш претърпели вандалско опустошение квартали, с криви тесни улички, бардаци и кръчми, слабо осветени, с изключение на пиаците на проститутките, открояващи се като пайети върху стара износена бална рокля.

„Политическият морал, ако такова понятие изобщо би могло да има място в днешния свят — бе записал Стенсъл веднъж в дневника си, — намира израз в непоносимата двойственост, която се проявява във всички извършено от нас през настоящия век. Десница и левица, парникът и улицата. Десницата може да живее и функционира само в изолация от външния свят, спотаена в парника на миналото, докато левите действат открито на улицата, манипулирайки насилническите инстинкти на тълпата, и живеят изключително в пространството на мечтите за бъдещето.“

„А какво да кажем за реалното настояще и за хората извън политиката, уважаваната някога Златна Среда? Те са демодирани, отживели, така или иначе излезли от полезрението ни. И, съдейки по всичко, при наличието на такива крайности в познатия ни Запад, в близките няколко години можем да очакваме появата на силно “отчуждени" маси."

„Страда Стрета“; Тясната улица. Сякаш специално създадена за наплив на тълпи и блъсканица. Общо взето така и беше: с наближаването на вечерта улицата се изпълваше с матроси от „Егмонт“ и други по-малки военни кораби, моряци от гръцки, италиански и северноафрикански търговски съдове, допълнени от съответния местен помощен персонал — ваксаджии, сутеньори, амбулантни търговци на сладкиши, порнографски картички, сувенири. Топографските деформации на тази улица създаваха усещането, че последователно минаваш през поредица от вариететни сцени, непрекъснато сменящи се при следващия завой, изкачване или спускане, и всеки път с различни декори и изпълнителски състав, но еднакво проникнати от същата неизменна атмосфера на пошло, вулгарно забавление. Стенсъл обаче бе опитен „майстор на канкана“ и се чувстваше като риба във вода.

Но той ускори ход през сгъстяващата се тълпа, понеже забеляза с известно безпокойство, че бе започнал да изпуска от поглед Мистрал, който все по-често потъваше сред разлюляното синьо-бяло моряшко гъмжило отпред.

Едновременно с това Стенсъл бе доловил с периферното си зрение, че отдясно няколко пъти се бе появявала една и също фигура. Висок, в черно, конусовиден. Стенсъл рискува да го погледне с крайчеца на окото. От известно време редом с него бе вървял човек, приличащ на гръцки поп или на енорийски свещеник. Какво прави един слуга Божий из тези краища? Може би търси заблудени души, които да спасява? Но погледите им се срещнаха и Стенсъл не забеляза в неговите очи нищо състрадателно.

— Chaire — промърмори свещеникът.

— Chaire, Papá[11] — едва помръдвайки устни отвърна Стенсъл и опита да задмине светия отец. Но бе спрян от окичената с пръстени ръка на свещеника.

— Един момент, Сидни — прозвуча гласът. — Ела насам, да се измъкнем от тълпата. — Дяволски познат глас. — Мистрал отива в „Джон Бул“ — добави попът. — Ще го догоним по-късно. — Свиха по страничната уличка и се озоваха в малък двор. В центъра му имаше миниатюрно езерце, чиито край бе гарниран с тъмна дантела от нечистотии.

— А сега бързичко да се преобразим. — Черната брада и свещеническото кепе моментално изчезнаха.

— Демиволт, на стари години започна съвсем грубо да работиш. Що за долнопробна комедия е това? Да не би да са откачили в Уайтхол?

— С Уайтхол всичко е наред — напевно отвърна Демиволт, подскачайки тромаво из дворчето. — Изобщо не очаквах да те видя тук.

— Щом като там горе са решили отново да съберат флорентинския екип, къде е Мофит? — попита Стенсъл.

— Гръмнаха го в Белград. Мислех, че знаеш. — Демиволт свали расото и уви в него вещите си. Под него се оказа английски туидов костюм. След като вчеса набързо коса и засука мустаци, той почти не се различаваше от онзи Демиволт, когото Стенсъл бе видял за последен път в 1899 година. Е, бяха се прибавили малко повече сребро в косите и бръчки около очите.

— Един Бог знае кого още са пратили във Валета — весело отбеляза Демиволт, когато се върнаха на улицата. — Подозирам, че това е поредната фиксидея. Нали знаеш, за министерството са характерни такива истерични пристъпи. Като например минерални бани или морски курорт. Всяка година различно място идва на мода.

— Не ме гледай така — въздъхна Стенсъл. — Имам само някакви догадки какво става тук. Местните хора са, както казваме в министерството, неспокойни. Този Феъринг, католически свещеник и вероятно езуит, смята, че много скоро можем да очакваме кървава баня.

— Да, срещах се с Феъринг. Може би заплатата му идва от същия джоб, както и нашите, но той изобщо не го показва.

— О, едва ли. Съмнява ме — неясно се отзова Стенсъл, чието желание в момента бе да говорят за доброто старо време.

— Мистрал винаги сяда на външна маса, отпред. Ще преминем на другата страна.

Настаниха се в кафе „Финикия“, Стенсъл с гръб към улицата. Отпивайки барселонска бира, те обмениха кратки отчети за случилото се през последните двайсет години, между операцията „Вийсю“ и Малта. Гласовете им звучаха монотонно на фона на равномерното улично безумие.

— Странно, как се пресичат пътищата.

Стенсъл кимна.

— Интересно, дали трябва да се контролираме взаимно? Или срещата ни е била предвидена.

— Предвидена ли? — някак прекалено бързо попита Демиволт. — От Уайтхол? Разбира се.

Така и мислех.

С напредването на възрастта човек е склонен все по-често да се връща към миналото. Ето защо Стенсъл в дадения момент се чувстваше някак извън улицата и извън полезрението на седналия отсреща шлосер. Неочакваната среща с Демиволт върна мислено Стенсъл към злощастната флорентинска година и в тъмната стая на неговата шпионска памет всяка отделна неприятна подробност затрептя с ярък блясък. Той се надяваше най-искрено, че появата на Демиволт е просто непреднамерена, а не означава сигнал за ново активизиране на същите хаотични и произволни Ситуационни сили, които бяха задействани преди двайсет години във Флоренция.

Защото мрачното пророчество на Феъринг за кървава баня и съпътстващата го мотивировка притежаваха всички признаци на Положение в процес на реализиране. Схващанията на Стенсъл за Положението бяха останали непроменени. Той дори бе написал под псевдоним и изпратил на „Пънч“ статия озаглавена: „Положението като многоизмерен миш-маш“. Бяха я отхвърлили.

„Безсмислено е да се надяваме, че ще разберем дадено Положение, ако не проучим от край до край историята на всеки участващ в него индивид и ако не подложим на дисекция до най-незначителната подробност всяка отделна душа“ — бе писал Стенсъл. — „Навярно в бъдеще на държавна работа ще приемат само чиновници притежаващи диплом по неврохирургия.“

И действително, често го навестяваха сънища, в които той се смаляваше до подмикроскопични размери и тръгваше да изследва нечий мозък. Проникваше през една от челните пори и се озоваваше в слепия цилиндър на потната жлеза. След това се промъкваше през капилярните джунгли, накрая излизаше на платото на челната кост и продължаваше навътре през черепа. Последователно минаваше през мозъчните обвивки (паяжинообразна външна и мека вътрешна), стигаше до езерото от мозъчна течност с набраздено дъно. Оставаше му само да преплува това езеро, за да осъществи последния скок, атаката срещу сивите полукълба — вместилището на душата.

Възли на Ранвие, Шванова обвивка, вена на Гален[12]. Миниатюрният Стенсъл бродеше по цели нощи под безмълвното зарево на прескачащи от една контактна точка на друга грандиозни мълнии на нервните импулси, сред полюшващите се влакнести невронни разклонения, из пътеките-нерви криволичещи между снопчета нервни окончания и устремени Бог знае къде, вероятно към неизвестността. Явно Стенсъл не познаваше тази местност, ала дори през ум не му минаваше да се запита в чий мозък е попаднал. Може би в своя собствен. Това бяха трескави сънища, от онзи тип, в който на човека е поставена необикновено сложна задача и в процеса на решаването й той непрекъснато попада в безизходни положения, хваща се за случайни насоки, при всеки следващ завой изпитва ново разочарование, и така, докато треската не премине.

Да предположим, че съществува напълно реална опасност от хаос и улични безредици, в които ще участва цялото население на острова. Или почти цялото, с изключение на губернатора и служителите от неговата администрация. Несъмнено всеки от тях ще мисли единствено за удовлетворяването на своите непосредствени желания. Обаче яростта на тълпата, подобно на туризма, представлява един вид общуване. Чрез своето особено вълшебство тя обединява множество самотни души, независимо колко различни са, в името на една обща цел — противопоставяне на съществуващия порядък. И, подобно на епидемия или земетресение, уличната политика може да свали дори най-стабилните на вид правителства. Също като смъртта, тя коси безразборно представителите на всички обществени слоеве.

► Бедните ще търсят отмъщение срещу мелничарите, които уж били спекулирали с хляб по време на войната.

► Държавните служители ще излязат на улицата с искания за по-справедлива кадрова политика: своевременно известяване за откриващите се свободни длъжности, повишаване на заплатите, прекратяване на расовата дискриминация.

► Занаятчиите и търговците ще поискат отмяната на постановлението за въвеждане на данъци за наследено и дарено имущество. Предполагало се е този налог да носи на държавната хазна 5 000 паунда годишно, обаче реалните калкулации показват, че всъщност сумата е от порядъка на 30 000 паунда.

► Болшевиките сред работниците от кораборемонтния завод биха се задоволили само с отмяната на цялата частна собственост — както светска, така и църковна.

► Антиколониалните екстремисти, разбира се, ще опитат да изгонят завинаги англичаните от Двореца. Независимо от последствията. Макар че, най-вероятно, яхнали гребена на вълната, на власт ще дойдат италианците, а те дори още по-трудно ще могат да бъдат изместени. Кръвните връзки съвсем не са за подценяване.

► Умерените ще искат нова конституция.

► Организираните Мицисти — включващи членовете на три обединения: „Клуб Млада Малта“, „Дружество Данте Алигиери“, „Патриотичен Комитет“ — ще опитат: (а) да постигнат италианска хегемония на Малта, (б) да издигнат на власт своя лидер, д-р Енрико Мици.

► Църквата — в дадения случай англиканското тесногръдие на Стенсъл изглежда леко замъгляваше неговия общо взето обективен светоглед — ще пожелае същото, което винаги е искала по време на всяка политическа криза. Тя очаква установяването на Трето Царство. Насилственото сваляне от власт е типично християнско явление.

По въпроса за евентуалното пришествие на Параклет[13], утешителят, гълъбът; огнените езици, езиковата дарба[14]: Петдесетница. Третото Лице от Светата Троица. Напълно правдоподобно, според Стенсъл. Отецът е дошъл и си е отишъл. Ако използваме политическа терминология, Отецът е бил Владетелят, едноличен лидер, динамичен фактор, чиито достойнства някога са определяли развитието на историята. Настъпва дегенерация, упадък, и се появява Синът, гений на обилната братска трапеза, породила 1848 година[15] и неотдавнашното насилствено сваляне на руския цар. И какво по-нататък? Какъв ще бъде следващият Апокалипсис?

Особено на такъв матриархален остров като Малта. Ще се превъплъти ли Светият Дух в майка? В истинска утешителка. Но каква дарба за общуване и/или взаиморазбирателство може да произлезе от жена?…

Достатъчно, приятел, каза си той. Навлизаш в опасни води. Назад, назад!

— Не се обръщай веднага — измърмори с равен глас Демиволт, прекъсвайки хода на мислите му. — Това е тя. На масата на Мистрал.

Когато Стенсъл най-после улучи сгоден момент да се обърне, видя само неясно очертана фигура с вечерна наметка, чието лице бе засенчено от пищно украсено боне, вероятно парижко.

— Това е Вероника Манганезе.

— А Густав V е крал на Швеция. Направо преливаш от информация.

Демиволт представи накратко досието на Вероника Манганезе. Произход неустановен. Появява се на Малта в началото на войната, в компанията на мициста Сгерачо. Понастоящем е в много близки отношения с различни италиански ренегати, между които войнстващият поет Д’Анунцио и някой си Мусолини, активен и твърде досаден антисоциалист. Политическите й симпатии неизвестни, но каквито и да са, Уайтхол едва ли е във възторг от тях. Жената определено е размирница и от нея могат да се очакват всякакви неприятности. Богата е, ако се вярва на слуховете. Живее сама в някаква вила, отдавна изоставена от бароните Сант’ Уго ди Таляпиомбо ди Самут, почти отмрял малтийски дворянски род. Източници на доходи неясни.

— Значи Мистрал е двоен агент — въздъхна Стенсъл.

— Така изглежда.

— Защо да не се върна в Лондон. Както виждам, ти се справяш добре…

— В никакъв случай — отсече Демиволт. — Нали помниш Флоренция.

Появи се келнер с нови две барселонски бири. Стенсъл затършува в джобовете си за лулата.

— Това сигурно е възможно най-отвратителната бира из цялото Средиземноморие. За наказание заслужаваш още една. Кога най-после ще закрият досието „Вийсю“ и ще го изпратят в архива?

— Можеш да приемеш Вийсю за симптом — посъветва го Демиволт. — Такива симптоми винаги съществуват на едно или друго място по света.

— Мили Боже, та ние току-що приключихме с един. Как смяташ, там горе вече готови ли са да започнат отново тази глупост?

— Не мисля — отвърна Демиволт, мрачно усмихнат. — Опитвам да не се задълбочавам по въпроса. Ако говорим сериозно, предполагам, че всички подобни сложни игри произлизат от неясните подозрения в главата на определена високопоставена личност в нашето министерство. Скимва му: „Тук нещо не е наред“. И обикновено се оказва прав. Във Флоренция беше прав, поне що се отнася до симптомите, ала не и за случаите, когато болестта, независимо каква, е в напреднала, обострено-хронична фаза. Ние с теб сме само дребни риби, пионки. Лично аз не бих се осмелил да правя каквито и да е било догадки. Такъв начин на предусещане предполага наистина първокласна интуиция. Е, ние също имаме някои дребни подозрения, разбира се: например тази вечер ненапразно си решил да проследиш Мистрал. Но всичко опира до нивото. Равнище на заплащане, равнище на извисяване над суетнята и хаоса, откъдето можеш да имаш поглед към дългосрочното развитие на процесите. А ние с теб все пак сме редови изпълнители, долу, на земята.

— И затова са решили да ни съберат заедно — промърмори Стенсъл.

— Поне засега. Но кой знае какво ще им хрумне утре?

— Интересно, кого ли още са изпратили тук?

— Внимание. Тръгват. — Преди да станат, Демиволт и Стенсъл изчакаха, докато двамата отсреща се отдалечат на известно разстояние. — Искаш ли да разгледаш острова? Те сигурно отиват във вилата. Но срещата им едва ли ще се окаже много вълнуваща.

Поеха надолу по „Страда Стрета“. С черния вързоп под мишница, Демиволт приличаше на безгрижен анархист.

— Пътищата тук са ужасни — призна Демиволт. — Но разполагаме с автомобил.

— До смърт се боя от автомобили.

Наистина голям бе страхът му. През целия път до вилата Стенсъл бе вкопчен конвулсивно за седалката на „пежото“ и не смееше да вдигне поглед от пода. Категорично не желаеше да има нищо общо с автомобили, балони, аероплани.

— Не ги ли следваме прекалено явно — процеди през зъби той, свит зад ветровото стъкло, сякаш очакваше то да изчезне в миг. — Не виждам други коли на пътя.

— При нейната скорост няма опасност да я застигнем — безгрижно изчурулика Демиволт. — По-кротко, Стенсъл.

Поеха на югозапад и навлязоха във Флориана. Някъде далеч напред „бенцът“ на Вероника Манганезе изчезна сред вихрушка от изгорели газове и сажди.

— Там може да има засада — предположи Стенсъл.

— Не е в стила им.

След малко Демиволт зави надясно. В сгъстяващия се мрак заобикаляха Марсамушето. Край блатистия бряг шумолеше тръстиката. Осветеният град отзад изглеждаше наклонен към тях, като витрина на беден магазин за сувенири. А колко тиха бе малтийската вечер. Обикновено всяка столица, при доближаване или отдалечаване от нея, създава усещането за мощен пулс или възел от енергия, която се предава по индукция, така че присъствието на града винаги е осезаемо, дори той да е скрит зад някоя извивка на брега или хълм. Но Валета изглеждаше безметежно потънала в своето минало, в изолацията си от околния свят, в утробата на Средиземноморието, сякаш самият Зевс бе подложил някога този град, а и целия остров, на сурова карантина, вероятно за стари прегрешения, а може би поради някоя още по-отдалечена във времето епидемия. Валета бе обгърната от толкова дълбок покой, че даже от непосредствена близост изглеждаше просто като изображение, обект за съзерцание. Престанала да съществува като жив, пулсиращ организъм, Валета се бе върнала отново към буквалната неподвижност на своята собствена история.

Вила „ди Самут“ бе разположена отвъд Слиема, на едно леко възвишение край морето, и гледаше към невидимия Континент. Това, което Стенсъл успя да види от сградата, напълно отговаряше на общоприетата представа за вила: бели стени, балкони, няколко прозорци към вътрешността на острова, каменни сатири преследващи каменни нимфи из запусната градина, голям керамичен делфин бълващ прозрачна вода в малък басейн. Но вниманието му бе привлечено от ниската стена около вилата. Обикновено невъзприемчив към художествения или туристически аспект на посещаваните от него градове, той изведнъж почувства, че е готов да се поддаде на меките пипалца на носталгията, нежно придърпващи го назад към детството с неговите козуначени вещици, омагьосани паркове, въображаеми страни и краища. Истинска стена на сънищата, осветена от нащърбения лунен полумесец, тя лъкатушеше вълнообразно и цялата изглеждаше съвсем прозрачна, като декоративните отвори в нея — едни от тях напомнящи по форма листа или венчелистчета, други с вид на вътрешни органи, определено не човешки — които пронизваха изпъстрената й с пукнатини и неравности зидария.

В един от прозорците на горния етаж светлината угасна.

— Хайде — подкани го Демиволт.

Прекатериха зида и крадешком тръгнаха около вилата, надничаха в прозорци, ослушваха се край врати.

— Търсим ли нещо определено? — попита Стенсъл.

Зад тях се появи фенер и нечий глас произнесе:

— Обърнете се бавно. Ръцете по-далеч от тялото.

Стенсъл притежаваше здрав стомах, достатъчно смелост и трезвия цинизъм на човек осъществил неполитическа кариера и относително примирено очакващ наближаващото старческо вдетиняване. Но при вида на лицето, изникнало в отблясъка на фенера, леко му призля. Прекалено гротескно, карикатурно преувеличено и безобразно уродливо е, за да бъде истинско, увещаваше се той. Горната част на носа изглеждаше рязко свлечена надолу и недвусмислено подчертаваше стръмния преход от седловинката към гърбинката, а брадичката, отсечена по средата от едната страна, преминаваше в плитка вдлъбнатина от другата, повдигайки част от устната в набраздена полуусмивка. Точно под очната кухина от същата страна примигваше овална сребърна пластинка. Потрепващата светлина на фенера правеше това лице дори още по-страховито. Другата ръка стискаше револвер.

— Шпиони ли сте? — попита гласът, явно британски, макар и някак изкривен и накъсан от устната кухина, за чиято форма можеше само да се гадае. — Искам да ви огледам. — Той поднесе фенера по-близо и Стенсъл видя как започна бързо да се променя изражението на очите му, които единствени придаваха нещо човешко на това лице. — И двамата — произнесе устата. — Значи двамата. — И сълзите му закапаха. — Явно знаете, че това е тя и защо съм тук. — Той прибра револвера, обърна се и бавно тръгна към вилата. Стенсъл понечи да го настигне, обаче Демиволт го задържа. Когато доближи вратата, човекът се обърна. — Защо не ни оставите на спокойствие? Няма ли да й дадете възможност да постигне мир със себе си? А аз да бъда един най-обикновен попечител? Нищо повече не искам от Англия. — Последните думи бяха изговорени тъй тихо, че морският вятър едва не ги заглуши. Фенерът и носителят му изчезнаха зад вратата.

— Стар неин придружител — обясни Демиволт. — Появяването му предизвиква мъчителна носталгия. Усещаш ли я? Болката от завръщането у дома.

— Във Флоренция ли се случи това?

— Всички наши бяха там. Защо да не се върнем?

— Не обичам повторенията.

— В нашата професия всичко е повторение. — Тонът на Демиволт бе мрачен.

— Значи, пак същото?

— Е, не чак толкова скоро. Нека изчакаме двайсет години.

Макар Стенсъл да помнеше, че някога е бил в присъствието на нейния опекун, днес все пак бе първият им контакт: сигурно дори още тогава я бе възприел като „първа среща“. Във всеки случай подозираше, че и преди е виждал Вероника Манганезе и бе уверен, че ще се срещнат отново.

[1] Грей ъф Фалъдън, Едуард Грей, І-ви виконт (1862–1933), британски държавник, министър на външните работи на Великобритания (1905–1916). ↑

[2] Енрико Мици (1885–1950) — малтийски политик, лидер на Националистката партия, първият министър-председател на Малта (1950), радетел за присъединяването на Малта към Италия. ↑

[3] Френско-Пруски конфликт — т.е. Френско-Пруската война (1870–1871) между Франция, опитваща да запази своята хегемония в Европа, и Прусия в съюз с няколко други германски държавици;

Суданска кампания — потушаването от английските войски на въстанието на махдистите в Судан (1881–1898) (виж и забележките към гл. 3);

Кримска война (1853–1856), в която Русия била победена от Англия, Франция и Турция. Тогава Малта била транзитен пункт за съюзническите войски, благодарение на което нейното значение и влияние силно нараснали. ↑

[4] Село във Фландрия, разположено близо до печално известната белгийска провинция Ипр, където на 6.ІХ.1917 войските на Антантата претърпяват съкрушително поражение по време на т.нар. „трета битка за Ипр“. Само загубите на Великобритания били 260 000 войници. Названието на това село става синоним на унизително поражение. ↑

[5] По мюсюлманското летоброене. Според християнското летоброене отговаря на 1946 г. ↑

[6] Пери — свръхестествено същество в персийския фолклор, произхождащо от сатанински родители и отлъчено от рая, докато завърши неговото покаяние. ↑

[7] В 1859 г. са публикувани „Критика на политическата икономия“ от Карл Маркс и „Произходът на видовете“ от Чарлс Дарвин. ↑

[8] Дар на езиците — виж Деяния (на апостолите) 2: 3–4. — И внезапно биде шум от небето, като че идеше силен вятър, и напълни цялата къща, дето седяха. И явиха им се езици, като че огнени, които се разделяха, и се спряха по един на всекиго от тях. И всички се изпълниха с Дух Светий, и наченаха да говорят на други езици, според както Духът им даваше да изговарят. ↑

[9] Света Агата Сицилийска (?231-?251) — светица покровителка на Катания, Молизи (Италия), Малта, Сан Марино и Самарамала (Испания). Също светица покровителка на пациентките болни от рак на гърдата, мъчениците, кърмачките, огъня, земетресенията и изригванията на вулкана Етна. ↑

[10] Т.е. 979 година според мюсюлманския календар. ↑

[11] Здравей, отче (малт.). ↑

[12] Възли (прищипвания) на Ранвие — зоните, където се генерират акционни потенциали и чрез тях нервните импулси се предават на големи разстояния.

Шванова обвивка е съставена от т.нар. Шванови клетки, които изграждат миелиновите слоеве около всеки неврон в периферната нервна система — свързани са с изолацията му и с възможността той да регенерира.

Голяма церебрална вена, позната като „вена на Гален“ — един от големите кръвоносни съдове в черепа, който дренира мозъка. ↑

[13] Параклет — т.е. Светият Дух, духът Божий (от гръц. „помощник“, „утешител“), в християнските представи третото лице (субстанция) от Светата Троица, в юдейските представи е действена сила на божественото вдъхновение. ↑

[14] Виж Деяния 2:1-4: И когато настана денят на Петдесетницата, те всички бяха на едно място. И внезапно стана шум от небето като звученето на силен вятър, и изпълни цялата къща, гдето седяха. И явиха им се езици като огнени, които се разделяха, и седна по един на всеки от тях. И те всички се изпълниха със Светия Дух, и почнаха да говорят чужди езици, според както Духът им даваше (способност) да говорят. ↑

[15] Европейските революции в 1848 година, популярни в някои страни като Пролетта на народите или Революционната година — поредица от политически катаклизми в Европа (Франция, Германия, Полша, Италия и Австрия). Само след година реакционните сили побеждават и революциите претърпяват крах. ↑

ІІ

Но втората среща трябваше да изчака до настъпването на нещо като лъжлива пролет, когато пристанищните миризми достигнаха чак до най-високите части на Валета, а морските птици се събираха на ята около доковете и мрачно, унило обсъждаха нещо, имитирайки действията на съседстващите с тях хора.

Атака срещу редакцията на „Кроникъл“ нямаше. На 3 февруари бе отменена политическата цензура върху малтийската преса. Про-Мицисткият вестник „La Voce del Popolo“[1] веднага подхвана агитация. Статиите възхваляваха Италия, ругаеха Великобритания и цитираха международната преса, която сравняваше Малта с някои италиански провинции под гнета на тираничното австрийско управление. Пригласяха му останалите вестници, излизащи на малтийски език. Всичко това не тревожеше особено много Стенсъл. Ако дадено правителство не е допускало четири години никакви критики, акумулираното негодувание неизбежно ще се излее в мощен — макар и не особено резултатен — порой.

Обаче три седмици по-късно във Валета бе свикано „Народно Събрание“, което да изготви петиция за приемането на либерална конституция. Бяха представени всички оттенъци на политическия спектър: Неприсъединени, Умерени, Comitato Patriottico[2]. Заседанието бе проведено в контролирания от мицистите клуб „Млада Малта“.

— Ще има неприятности — мрачно обяви Демиволт.

— Не е задължително. — Обаче Стенсъл знаеше много добре, че разликата между „политическо събрание“ и „неконтролируема тълпа“ е наистина твърде ефимерна. И може да бъде заличена от най-безобидната дреболия.

Поставената в театър „Маноел“ в навечерието на заседанието пиеса, описваща австрийското потисничество на Италия, бе довела зрителите до прескверно разположение на духа и нажежи до крайна степен страстите. Актьорите опитваха да разведрят обстановката с няколко спонтанни импровизации на злободневни теми, но това съвсем не подобри всеобщото настроение. На улицата безделници пееха „La Bella Gigogin“[3]. Мистрал докладва, че няколко мицисти и болшевики правят всичко възможно да разпалят ентусиазъм сред работниците от кораборемонтния завод и да ги подтикнат към метеж. Успехът на този замисъл изглежда твърде съмнителен. Стенсъл сви рамене. Може би е виновно лошото време. Появиха се неофициални листовки, съветващи търговците да затворят магазините.

— Много мило, а и предвидливо, от тяхна страна — отбеляза Демиволт на другия ден, докато се разхождаха по „Страда Реале“. Някои магазини и кафенето бяха затворени. Бегъл преглед показваше, че собствениците им симпатизират на мицистите.

С напредването на деня малобройни групи агитатори, повечето от тях с демонстративно празничен вид (сякаш безчинствата и размириците бяха напълно здравословно развлечение, като резбарство или спорт на открито) започнаха да се размотават по улиците, да трошат прозорци, витрини и мебели, и с груби крясъци да подканват търговците да затварят все още работещите магазини. Но, кой знае защо, липсваше искрата. Целият ден валеше проливен дъжд, през интервали от половин час.

— Не пропускай този момент — посъветва го Демиволт. — Задръж го, вглеждай се, изучавай го, пази го като скъпоценност. Това е един от редките случаи, когато предварителната информация се оказва достоверна.

Откровено казано, никой от двамата не бе особено развълнуван или обезпокоен. Ала все пак отсъствието на катализатор занимаваше мислите на Стенсъл. Дори най-несъществената случайност: разкъсване на облаците, невъзвратимо потръпване при първия нерешителен удар по някоя витрина, топологията[4] на предвидения за разрушение обект (има значение дали той се намира на хълм или в подножието му) — всяко нещо е в състояние да превърне безобидното пакостливо настроение в спонтанна апокалиптична ярост.

Но единственият резултат от заседанието бе приетата резолюция на Мици, призоваваща за пълна независимост от Великобритания. „La Voce del Popolo“ се задъхваше от победоносен възторг. Следващата сесия на „Народното Събрание“ бе определена за 7 юни.

— Три и половина месеца — отбеляза Стенсъл. — Тогава времето ще бъде много по-топло.

Демиволт сви рамене. Тъй като на февруарското заседание бе председателствал екстремистът Мици, следващата сесия щеше да бъде ръководена от представителя на умерените д-р Мифсуд[5]. Умерените предпочитаха въпроса за конституционалните промени да бъде обсъден на среща с Хънтър-Блеър[6] и английския министър на колониите, а за пълен разрив с Англия дори и не помисляха. През юни умерените щяха да имат мнозинство.

— Изгледите са доста добри — тържествено заяви Демиволт. — Ако трябваше да очакваме неблагоприятно развитие на нещата, то щеше да настъпи, когато Мици разполагаше с мнозинство.

— Тогава валеше — отбеляза Стенсъл. — И беше студено.

„La Voce del Popolo“ и малтийскоезичните вестници продължаваха с нападките срещу правителството. Мистрал докладваше два пъти седмично и обрисуваше една обща картина на нарастващо недоволство сред докерите и работниците от кораборемонтния завод, но те сякаш бяха изпаднали в необяснима подгизнала летаргия, която трябваше да разчита на летните горещини, за да изсъхне и се преобразува в нещо по-експлозивно, в очакване искрата от лидера, Мици или някой равен нему. През следващите седмици Стенсъл узнаваше нови подробности за своя двоен агент. Оказа се, че Мистрал живее с младата си съпруга Карла недалеч от корабостроителницата. Карла беше бременна, очакваха детето да се роди през юни.

— Какво й е мнението за вашите странични занимания? — попита Стенсъл веднъж с несвойствена за него несъобразителност.

— Тя ще става майка скоро — мрачно отвърна Мистрал. — Това е единственото, което занимава мислите и чувствата й. Вие знаете какво е отношението на този остров към майчинството.

Юношеският романтизъм на Стенсъл се хвана за тази реплика: вероятно не само в професионалната необходимост бе притаено обяснението за вечерните срещи във вила Самут. И едва не се поддаде на изкушението да възложи на Мистрал проследяването на Вероника Манганезе. Но Демиволт, изявяващ се като гласа на разума, не бе особено ентусиазиран.

— По този начин ще се разкрием. А вече имаме наш човек на вилата. Вехтошарят Дупиро, който е влюбен до полуда в кухненската слугиня.

Ако корабостроителницата бе единственият изискващ наблюдение потенциален източник на неприятности, Стенсъл навярно щеше да изпадне в същата апатия, която бе поразила работниците. Но другият му информатор — отецът-езуит Лайнъс Феъринг, чийто вопиещ зов за помощ бе прозвучал в разгара на масовото ноемврийско веселие и бе задвижил съответните емоционални и интуитивни лостове, предпазни клапани и/ли зъбни колела и бе тласнал Стенсъл през целия континент и морето, поради основателни и досега все още непонятни причини — този езуит виждаше и чуваше (а вероятно и правеше) достатъчно, за да поддържа Стенсъл в състояние на нестихваща умерена паника.

— Като езуит — говореше свещеникът, — аз, естествено, съблюдавам определени възгледи и принципи… Ние съвсем не упражняваме таен контрол над света. Не притежаваме шпионска мрежа, нито политически щаб във Ватикана.

О, Стенсъл бе достатъчно непредубеден. Въпреки че едва ли би могъл да превъзмогне своето възпитание, получено в лоното на англиканската църква, която винаги се е отнасяла със злобно недоверие към Обществото на Иисус. Но имаше сериозни възражения против честите отклонения на Феъринг от темата и неопределените политически убеждения, които замъгляваха предполагаемата безпристрастност на донесенията. Първата среща с Феъринг, скоро след вечерния автомобилен излет до вилата на Вероника Манганезе, остави у Стенсъл неблагоприятно, дори тягостно впечатление. Феъринг се стараеше да бъде общителен и дори — пази Боже! — опитваше да завърже разговор на професионални теми. Той напомняше на Стенсъл за някои, иначе много компетентни, англо-индийски колониални чиновници на държавна служба. „Ние сме подложени на дискриминация — бе като че ли тяхното оплакване. — Еднакво ни презират и азиатци и бели. Щом е така, значи ще играем докрай фалшивата роля, която ни приписва предубеденото мнозинство.“ Колко пъти се бе налагало на Стенсъл да бъде свидетел на посветените на тази благородна цел демонстрации на умишлено провокационна неловкост на масата, нетактични подмятания в разговорите и грубо тенденциозно подчертаване на акцента или особеностите на диалектната реч?

Такъв бе общо взето и Феъринг. „Тук всички сме шпиони“, бе възприетата от него линия на поведение. Стенсъл проявяваше интерес единствено към информацията и не позволяваше на личните пристрастия да повлияват на Положението, защото това можеше да породи хаос. Феъринг разбра достатъчно скоро, че все пак Стенсъл не отрича католицизма и папството, и премина от нагло високомерна форма на откровеност към още по-дразнещо поведение. Трактовката му изглежда бе следната: „В дадения случай имаме шпионин, извисен над политическата суетня на своето време. Това е един изтерзан Макиавели, вълнуващ се повече от идеите, отколкото от непосредствените заплахи.“ И, напълно логично, почти непроницаема субективна мъгла забулваше неговите ежеседмични отчети.

— Всяко отклонение в посока към анархията е противохристиянско — безапелационно заяви той веднъж, след като бе подмамил Стенсъл да изповяда своята теория за политическата доктрина на Светия Дух. — Църквата отдавна е достигнала истинска зрялост. Подобно на млада жена, тя е изминала пътя от безпорядъчните лутания до авторитетното положение на уважавана матрона. Вие изоставате с две хилядолетия. Тоест, старата дама опитва да прикрие своята бурна младост? Забавно!

Всъщност, Феъринг бе почти съвършен източник на информация. В края на краищата Малта беше римокатолическа твърдина и свещеническият сан даваше на Отеца възможността ежедневно да получава през решетката на изповедалнята и извън нея достатъчно информация, за да очертае достатъчно ясна картина на всички недоволни групировки на острова. И въпреки че Стенсъл не бе във възторг от качеството на донесенията, то количеството им бе предостатъчно. Но какво го бе накарало да се оплаче на Мънго Шийвс? От какво се страхуваше Феъринг?

Защото тук не ставаше дума за някакво елементарно пристрастие към интригантство и политиканство. Ако Феъринг наистина е бил твърдо убеден в авторитета на Църквата и институциите, значи тази карантина и четиригодишното уединение далеч от военните ексцесии разтърсвали доскоро останалата част от Стария свят, може би са го накарали да повярва, че Малта е омагьосан кръг, царство на вечния мир.

А после, когато внезапно и на всички равнища бе настъпило примирието, той веднага бе обхванат от маниакална подозрителност, че енориашите му замислят преврат срещу него… естествено.

Феъринг се боеше от Светия Дух. А възмъжалият Син напълно го устройваше.

Мистрал, Феъринг, загадката около самоличността на обезобразеното лице в светлината на фенера — ето кое занимаваше Стенсъл почти целия март. Докато един следобед, когато пристигаше малко по-рано от уговорения час в църквата на среща с Феъринг, той съзря Вероника Манганезе да излиза от изповедалнята със сведена глава и засенчено лице, както в деня, когато я бе видял на „Страда Стрета“. Тя коленичи до перилото пред олтара и започна молитва на покаяние. Стенсъл приклекна в далечния край на църквата, прехвърлил лакти през облегалката на предната пейка. Преструва се на образцова католичка, дава си вид, че има любовна връзка с Мистрал. Нищо подозрително и в едното и в другото. Но едновременното съчетаване на двете, а и при наличието, само във Валета, на около петдесетина (според предположенията му) изповедници, към които тя би могла да се обърне по всяко време — тук вече Стенсъл усещаше, че е застанал на прага на суеверието. Понякога събитията се подреждат в зловеща картина.

Вероятно Феъринг също е двоен агент? Ако да, значи именно жената е намесила Министерството на външните работи в тази история. Що за перверзно вероломство на италианската казуистика я бе подтикнало да разкрие на врага подготвяния заговор?

Тя стана и, минавайки край Стенсъл, излезе от църквата. Погледите им се бяха срещнали. Той си припомни забележката на Демиволт при посещението им на вилата: „мъчителна носталгия“.

Носталгия и меланхолия… Не беше ли опитвал той да прекара мост между два свята? Все пак, не е възможно промените да са единствено в него. Вероятно това са несвойствени емоции на Малта, където цялата история присъства едновременно и всички улици са изпълнени с призраци, където тази каменна риба[7] и Гозо и скалите наречени Кимионово зрънце и Пиперено зрънце[8] са останали неизменни реалности от незапомнени времена, насред едно море, чието неспокойно дъно ежегодно създава и унищожава острови. В Лондон има прекалено много отвличащи вниманието фактори. Историята там е летопис на една еволюция. Еднопосочна и непрекъсната. Паметници, сгради и мемориални плочи са просто спомени, докато във Валета възпоминанията изглеждат почти живи.

Навярно това бе причината Стенсъл, който бе космополит навсякъде из Европа, тук на Малта да се чувства някак не на място. И съзнаваше, че това е първата му крачка надолу, че започва да пропада. Признак на слабост е, когато шпионинът е скован и не се чувства свободен, като „у дома“.

Министерството на външните работи беше необщително и неотзивчиво. Стенсъл повдигна въпроса пред Демиволт: дали не са изпъдени предпенсионно тук?

— От това се страхувах. Остаряваме вече.

— Но преди не беше така, нали? — попита Стенсъл.

Същата вечер излязоха и се напиха до сълзи и сополи. Обаче носталгичната меланхолия е деликатна емоция, която под въздействието на алкохола се притъпява. Стенсъл съжали за това целенасочено напиване. Помнеше, че късно след полунощ двамата се клатеха и залитаха силно развеселени по „Страйт Стрийт“ и пееха стари вариететни песни. Какво ставаше с тях?

В определеното му време настъпи Един От Онези Дни. Навън бе възхитителна пролетна сутрин, превърната в отвратителна в резултат от поредния тежък нощен запой, когато Стенсъл отиде в църквата на отец Феъринг и узна, че преместват свещеника.

— В Америка. Нищо не мога да направя. — Отново познатата усмивка на стар колега-професионалист.

Можеше ли Стенсъл да подметне саркастично „Воля Божия“? Малко вероятно. Неговият случай не бе в толкова напреднал стадий. Тук определено бе налице Волята на Църквата, а Феъринг бе от хората, които се прекланят пред Авторитета и Властта. В края на краищата той също е англичанин. Значи, в известен смисъл те двамата бяха братя по изгнаничество.

— Едва ли — усмихна се свещеникът. — Делата Господни и кесареви не изискват от езуита чак толкова силно изявена гъвкавост, колкото вие предполагате, че е необходима. Тук няма конфликт на интереси.

— Какъвто има между кесаря и Феъринг, нали? Или между кесаря и Стенсъл?

— Нещо такова.

— Тогава sahha. Предполагам, вашият приемник…

— Отец Аваланш е по-млад от мен. Не го въвеждайте в изкушение.

— Разбирам.

Демиволт бе в Хамрун за обсъждането на някои въпроси със своите агенти сред тамошните работници. Те бяха наплашени. А може би Феъринг бе изпаднал в страх и затова не рискуваше да остане? Стенсъл вечеря в стаята си, току-що бе запалил лулата и дръпнал три-четири пъти, когато някой почука плахо.

— Да. Влезте, влезте.

На вратата бе застанала съвсем млада жена, очевидно бременна, и мълчаливо го гледаше.

— Така-а-а. Говорите ли английски?

— Да. Аз съм Карла Мистрал. — Тя продължаваше да стои, права като струна, с опрени в затворената врата лопатки и задник. — Ще го убият или осакатят. Когато има война жената трябва да очаква, че ще загуби мъжа си. Но сега е мирно време.

Тя искаше Стенсъл да освободи мъжа да й от пагубната обвързаност. Да го освободи ли? Защо не. Двойните агенти са опасни. Но точно сега, когато бе изгубил свещеника като агент… Тя не би могла да знае за Манганезе.

— Можете ли да помогнете, сеньор? Да поговорите с него.

— Как разбрахте, че мъжът ви е в опасност? Не може той да ви е казал.

— Работниците знаят, че сред тях има шпионин. Това е любимата тема за клюки сред всички жени. Кой от нас? Трябва да е някой от ергените, разбира се, тъй говорят жените. Човек с жена и дете не би се решил на такова нещо. — Очите й оставаха сухи, гласът й равен.

— За Бога, седнете — раздразнено я покани Стенсъл.

Тя седна.

— Жената, особено тази, която ще става майка скоро, долавя много неща. — Тя замлъкна за момент и отправи усмивка надолу към корема си, при което Стенсъл почувства лека тревога. С всяка изминала секунда неприязънта му към нея се усилваше. — Разбирам само, че с Мистрал става нещо лошо. Чувала съм, че английските дами, когато до раждането остават три-четири месеца, засядат у дома си и никъде не ходят. А тук жените работят и излизат на улицата дотогава, докато могат да се движат.

— И вие излязохте, за да ме намерите.

— Така ме посъветва свещеникът.

Феъринг. Всъщност кой за кого работи? Явно в дадения случай кесарят не бе равнопоставен.

— Толкова силна ли бе тревогата ви? — опита да прояви благоразположение Стенсъл. — Че се наложи да я споделите в изповедалнята?

— Преди той винаги нощуваше у дома. Това ще бъде първото ни дете, а първото дете е много важно. Нали е и негово дете. Но сега вече почти не разговаряме. Когато той идва у дома късно през нощта, аз се преструвам на заспала.

— Но детето трябва също да бъде нахранено, подслонено и защитено, повече от който е да е възрастен мъж или жена. А за това са нужни пари.

— Марат, заварчикът, има седем деца — ядосано рече тя. — А печели по-малко от Фаусто. Никое от децата му не е останало ненахранено, необлечено или без подслон. Не ни трябват вашите пари.

Господи, тя може да провали всичко. Да й обясни ли, че дори да освободи мъжа й, все пак остава Вероника Манганезе, при която Мистрал ще прекарва нощите? Оставаше само един изход: да говори със свещеника.

— Обещавам ви да направя всичко, което е по силите ми — тържествено заяви Стенсъл. — Но Положението е много по-сложно, отколкото можете да си представите.

— Когато бях петгодишна, — удивително: до този момент Стенсъл не бе доловил, че гласът й потреперва, на границата на истерията, — баща ми също започна да отсъства много често от дома. Така и не разбрах защо. Но това довърши майка ми. Няма да чакам, докато убие и мен.

Със самоубийство ли го заплашва?

— А вие разговаряхте ли с мъжа си?

— Жената не трябва да се намесва в тези работи.

— И затова решихте да говорите с работодателя му — усмихнат подхвърли Стенсъл. — Добре, синьора, ще опитам. Обаче нищо не мога да ви гарантирам. Моят работодател е Англия: кралят. — Това я накара да замълчи.

Когато тя излезе, Стенсъл подхвана мъчителен диалог със себе си. Къде е нашата дипломатическа инициатива? Изглежда, сега командват други хора, които и да са „те“.

Положението винаги е по-силно от теб, Сидни. Подобно на Господ Бог, то има собствена логика и основание за своето съществувание, и най-доброто, което можеш да направиш, е да се бориш с него.

Аз не съм брачен консултант, нито свещеник.

Не се дръж тъй, сякаш против теб има преднамерен и целенасочен заговор. Някому известно ли е колко хиляди случайности — промяна на времето, наличието на кораб, слаба реколта — са довели на Малта всички тези хора с индивидуалните им мечти и тревоги и са ги разпределили в понастоящем съществуващия порядък? Положението, какво и да е то, се формира от събития, много по-елементарни и по-тривиални от обикновените човешки действия.

О, да, разбира се: например какво стана във Флоренция. Произволното разместване на студените въздушни потоци, приплъзването на ледените пластове и смъртта на няколко понита улесниха създаването на един Хю Годолфин, такъв, какъвто го видяхме ние. Само по чиста случайност той успя да избяга от индивидуалната частна логика на онзи леден свят.

Инертната вселена навярно притежава една характерна черта, която наричаме логика. Обаче логиката все пак е свойство, присъщ на човека атрибут. Значи в случая терминът „логика“ е употребен неправилно. Действителни са единствено недоразуменията и противоположните стремежи. Ние ги облагородяваме с наименованията „професия“ и „занятие“. Известно, макар и твърде слабо, утешение носи мисълта, че Манганезе, Мици, Мистрал, вехтошарят Дупиро и онази карикатурно обезобразена физиономия, която ни изненада в двора на вилата, също се подвизават в условията на недоразумения и противоположни стремежи.

Но какво тогава да направи човек? Има ли изход?

Разбира се, винаги съществува изходът, от който Карла Мистрал заплашва да се възползва.

Размислите му бяха прекъснати от Демиволт, който рязко отвори вратата, залитайки.

— Имаме неприятности.

— Сериозно! — иронично възкликна Стенсъл. — Не може да бъде!

— Вехтошарят Дупиро.

Хубавите неща винаги са по три.

— Как?

— Удавен, в Марсамушето. Течението го отвлякло до брега под Мандераджио. Тялото му е обезобразено.

Стенсъл си припомни за Голямата Обсада и турските зверства: флотилията на смъртта.

— Вероятно е дело на I Banditti — продължи Демиволт. — Шайка терористи или професионални убийци. Надпреварват се един друг в изнамирането на нови и все по изобретателни начини за убийство. Гениталиите на клетия Дупиро били отрязани и зашити в устата му. И то с копринени конци, достойни за някой изтъкнат хирург.

На Стенсъл му прилоша.

— Смятаме, че те са свързани по някакъв начин с тъй наречените fasci di combattimento[9], възникнали като организация миналия месец в Италия, в покрайнините на Милано. Вероника Манганезе има спорадични контакти с техния лидер Мусолини.

— А може би тялото е било довлечено от прилива.

— Те не биха допуснали да бъде отнесено навътре в морето. Майсторско изпълнение от такава висока класа трябва да има многобройна публика, иначе губи смисъла си.

Какво става тук, попита Стенсъл въображаемия си двойник. Някога Положението обикновено се придържаше към по-цивилизовани методи.

Във Валета не съществува понятие за време. Няма история, цялата история се случва едновременно…

— Седни, Стенсъл. Ето тук. — Чаша бренди, няколко леки пошляпвания по бузите.

— Спокойно. Нищо ми няма. Дръпни се. От времето е.

Демиволт повдигна учудено вежди и отиде при угасналата камина.

— Както знаеш, загубихме Феъринг, а има опасност да изпуснем и Мистрал. — Стенсъл разказа накратко за посещението на Карла.

— Свещеникът…

— Така и предполагах. Но вече не разполагаме с наш агент във вилата.

— Не виждам друг начин да заменим този човек, освен ако един от нас не се сближи романтично с Вероника Манганезе.

— Едва ли я привличат мъже на нашата възраст.

— Не говорех сериозно.

— Тя ме погледна някак особено, с любопитство. Онзи ден в църквата.

— Ах ти, дърт пес! Изобщо не сподели с мен, че ходиш в църквата на тайни срещи с нея. — Явно опитваше да разведри обстановката. Неуспешно.

— Обстоятелствата са дотолкова влошени, че всяко наше действие изисква голяма смелост и твърдост.

— Защо не и глупост? Но да се противопоставяме открито на Манганезе… Аз съм оптимист, както знаеш.

— Аз обаче съм песимист. И така се уравновесяваме. Може би просто съм уморен. И наистина смятам, че обстановката е достатъчно безнадеждна. След като са наели I Banditti, значи от тяхна страна ще последват още по-активни и по-радикални действия и то скоро.

— При всички случаи трябва да изчакаме. Да видим какво ще предприеме Феъринг.

Във Валета бе настъпила пролетта със своя собствен огнен език. Когато Стенсъл се заизкачва по хълма на югоизток от „Страда Реале“ към църквата на отец Феъринг, градът изглеждаше омаян в сънлива благосклонност. Църквата бе празна и само долитащото от изповедалнята хъркане нарушаваше тишината. Стенсъл се вмъкна в кабинката, коленичи от другата страна на решетката и безцеремонно събуди отеца.

— Ако пожелае, тя може да наруши тайната на тази кабинка, — отвърна Феъринг, — но не и аз.

— Вие знаете какво представлява Мистрал и на колко кесари служи той — сърдито рече Стенсъл. — Не можехте ли да успокоите жена му? Не ви ли обучават на хипноза в езуитската семинария? — И веднага съжали за думите си.

— Не забравяйте, че аз скоро заминавам — студено отвърна отец Феъринг. — Обърнете се към моя приемник, отец Аваланш. Навярно ще съумеете да го научите да предава Господ Бог, светата Църква и собственото паство. С мен не успяхте. Аз трябва да следвам повелите на моята съвест.

— Що за идиотска загадка сте вие! — избухна Стенсъл. — А съвестта ви е каучукова. — След кратка пауза: — Разбира се, бих могъл да й кажа, че всяка отчаяна крачка от нейна страна, вероятно застрашаваща живота на очакваното дете, ще представлява смъртен грях. — Ядът му се бе изпарил. И, припомняйки си употребеното прилагателно „идиотска“: — Простете ми, отче.

— Не мога — злорадо отвърна Феъринг. — Вие принадлежите на англиканската църква.

Дамата бе приближила тъй тихо, че когато тя заговори, Стенсъл и Феъринг се изненадаха и направо подскочиха.

— Това е моят колега и съперник.

Гласът, гласът… Познат му бе, разбира се. Докато свещеникът — достатъчно опитен и съобразителен, за да прикрие своята изненада — ги представяше един на друг, Стенсъл наблюдаваше внимателно лицето й, сякаш очакваше то да се оголи и разкрие някаква тайна. Дамата обаче носеше богато украсена шапка с гъст воал, а физиономията й изглеждаше някак обобщена и не по-изразителна от лицето на която и да е елегантна жена, срещната на улицата. Едната й ръка бе с дълга до лакътя ръкавица и създаваше впечатлението за отлята от метал — толкова много бяха гривните по нея.

Значи тя бе дошла по своя инициатива. Стенсъл бе спазил даденото на Демиволт обещание и бе изчакал да види какво ще предприеме Феъринг.

— Срещали сме се и преди, госпожице Манганезе.

— Във Флоренция — долетя гласът иззад воала. — Помниш ли? — Тя извърна глава. В подаващата се изпод шапката коса белееше гребен от слонова кост изобразяващ пет разпънати на кръст фигурки с каски и отдавна страдащи лица.

— Да. И какво?

— Днес сложих гребена. Знаех, че ще те заваря тук.

Стенсъл предполагаше, че от него самия зависи обидно малко и от този момент нататък вече няма значение дали ще му се наложи да предаде Демиволт или не, защото каквото и да стане през юни, той едва ли ще може да манипулира, повлиява, предотвратява или фалшифицира нещо, за да подпомогне Уайтхол в изпълнението на неговите непостижими цели. Това, което бе смятал за развръзка, се бе оказало просто една двайсетгодишна пауза. Стенсъл осъзна, че е излишно да пита дали тя го е проследила или срещата им е била манипулирана и нагласена от някоя трета сила.

По пътя към вилата, седнал в нейния „бенц“, Стенсъл не проявяваше обичайната автомобилофобия. Имаше ли някакъв смисъл да го прави? Нали присъстват тук, след като са изминали поотделно своите хиляди различни улици. За да навлязат отново, хванати за ръка, в оранжерията на една флорентинска пролет; да се окажат обвързани, свързани и херметически подредени във вътрешната? или от външната? страна на един квадрат, където всички произведения на изкуството са застинали между полусъня и пробуждането, и всички сенки се удължават едва забележимо, въпреки че нощ така и не идва, а душевният пейзаж е замрял, обгърнат от дълбока, всеобхватна носталгична тишина. И всички лица са безизразни маски, а пролетта е нескончаемо усещане за преумора или за окъсняващо лято, което, подобно на някои вечери, може да бъде очаквано до безкрайност.

— Ние с теб сме на една страна, нали? — усмихна се тя. Двамата седяха неподвижно в тъмната гостна, втренчени в нощната пустота през гледащия към морето прозорец. — Имаме една цел. Да не допуснем италианците на Малта. Защото това ще означава втори фронт, който определени кръгове в Италия не могат да си позволят да открият, поне засега.

Тази жена е причинила ужасната, зверска смърт на вехтошаря Дупиро, любовник на нейната прислужница.

Много добре съзнавам това.

Нищо не съзнаваш. Жалък старчок!

— Но средствата ни са различни.

— Нека пациентът стигне до криза — пренебрежително отбеляза тя. — Да предизвикаме неговата треска. И колкото по-бързо приключи тя, толкова по-скоро ще настъпи изцелението.

— По един или друг начин — с глух смях се отзова Стенсъл.

— Твоят начин ще им остави сили да боледуват много по-продължително. Моите работодатели трябва да вървят право към целта. Без отклонения. В Италия привържениците на анексията са малобройни, но прекалено досадни.

— Тотален катаклизъм — с носталгична усмивка даде определението Стенсъл. — Естествено, такъв е твоят метод, Виктория. — Нали във Флоренция, по време на окървавената демонстрация пред Венесуелското консулство я бе издърпал силом от невъоръжения полицай, чието лице тя раздираше с остри нокти. Истерично момиче, изпокъсано кадифе. Метежите и размириците бяха нейната естествена среда, както и тази почти непрогледно тъмна стая, представляваща истинско стълпотворение на предмети. По някакъв вълшебен начин V. бе обединила в себе си двете крайности: улицата и оранжерията. Тя го плашеше.

— Да ти разкажа ли къде съм била от времето на нашето последно уединение?

— Не. Какъв е смисълът да ми разказваш? Не ще и съмнение, че във всеки град, където ме е изпращал Уайтхол, неизменно съм се натъквал на теб или на последиците от твоите дела — добродушно се подсмихна той.

— Колко е приятно да наблюдаваме Нищото. — Лицето й (много рядко го бе виждал такова) изразяваше спокойствие и умиротворение, живото око изглеждаше тъй мъртво, колкото и изкуственото, с циферблат вместо ирис. Изкуственото око не го бе изненадало, във всеки случай не повече от пришития към пъпа й сапфир. Хирургията намира приложение в най-различни области на живота. Дори във Флоренция (гребенът, който тя не му позволяваше да докосне или да извади от косата й) Стенсъл бе забелязал нейната мания да вмъква и прикрепя към тялото си частици инертна материя.

— Виж колко хубави са обувките ми — бе казала тя преди половин час, когото Стенсъл коленичи, за да ги свали. — Толкова много искам цялото ми стъпало да е като тях, от злато и кехлибар, а вените да бъдат може би гравирани, а не като барелеф. Колко досадно и скучно е стъпалата ти да остават непроменени завинаги: в такъв случай можеш да сменяш само обувките. Но ако момичето има, ах!, пълен комплект от стъпала във всички възможни разцветки, форми и размери…

Момиче ли? Тя наближава четиридесетте. Но — освен тялото й, в което неживата материя е доста повече — доколко се е променила всъщност тя? Не е ли Вероника Манганезе същото пухкаво момиче, което преди двайсет години го бе съблазнило на един кожен диван във Флорентинското консулство?

— Време е да тръгвам — каза той.

— Моят домоуправител ще те откара. — Като по вълшебство на вратата се появи обезобразеното лице. Каквото и да бе почувствало то при вида на двамата заедно, изражението му оставаше неизменно. Може би всяко движение на лицевите мускули му причиняваше силна болка. Онази нощ преди време фенерът изглежда бе създавал илюзията за някаква мимика или за промяна, обаче сега Стенсъл видя, че това лице е застинало, като посмъртна маска.

В автомобила на обратния път към Валета и двамата мълчаха, докато стигнаха покрайнините на града.

— Да не сте посмели да я пипнете, ясно ли е?

Стенсъл обърна глава към него, осенен от изненадващо прозрение.

— Вие сте младият Гадрулфи… Годолфин, нали?

— И двамата сме лично заинтересувани от нея — поясни Годолфин. — Аз съм неин слуга.

— В известен смисъл и аз също. Нищо лошо няма да й се случи. Невъзможно е да бъде наранена.

[1] „Гласът на народа“ (итал.) — вестник на националистката партия на Малта, възглавявана от Енрико Мици. ↑

[2] Патриотичен Комитет (итал.). ↑

[3] „Красавицата Тереза“ — популярна песен от Паоло Джорца (1832–1914) от периода (1750–1870) на движението „Възраждане“ за освобождение и обединение на Италия. На пиемонтско наречие Gigogin е умалително на Тереза. ↑

[4] Топология — дял от математиката, изучаващ най-общите свойства на геометричните фигури. ↑

[5] Уго Паскуале Мифсуд (1889–1942) от малтийската италианска общност, член на Националистическата партия. В 1919 г. е избран за председател на Народното Събрание на Малта. Впоследствие е два пъти министър-председател на Малта за периодите 1924–1927 и 1932–1933 г. ↑

[6] Генерал-майор Хънтър-Блеър — началник на военната администрация на Малта през 1919 г. ↑

[7] Остров Малта има формата на риба. ↑

[8] Т.е. островите Кемуна (на итал. comino — кимион) и Филфла (от араб. filfel — зърно пипер). ↑

[9] Fasci italiani di combattimento (итал.) — Италиански боеви съюз: дясна полувоенна организация, основана от Бенито Мусолини в 1919 г. По същество първата фашистка партия в Италия, а може би и в Европа. Известни също и като „черноризци“. ↑

ІІІ

Събитията започнаха да се очертават все по-ясно с наближаването на юни и предстоящата сесия на Народното Събрание. Ако бе доловил у Стенсъл някаква промяна, Демиволт не разкриваше с нищо, че я е забелязал. Мистрал продължаваше да изпраща своите отчети, жена му пазеше мълчание; детето, както можеше да се предположи, изглежда не спираше да расте в нейната утроба и щеше най-вероятно да види бял свят също през юни.

Стенсъл и Вероника Манганезе се виждаха често. Това едва ли би могло да се обясни с нейната загадъчна „власт“ над Стенсъл; тя изобщо не опитваше да крие никакви мръсни тайни от своя оплешивяващ събеседник, а и не го привличаше сексуално. По-скоро причината за всичко бе носталгията — едно от най-неприятните странични въздействия на приближаващата старост. Съзнанието му бе дотолкова обсебено от миналото, че Стенсъл изпитваше лавинообразно нарастващи трудности да живее в действителното настояще, което, според него, от политическа гледна точка бе особено важно. Вилата в Слиема все по-често се оказваше приют на вечерната меланхолия. Разговорите с Мехмет, сантименталните пиянства с Демиволт, плюс безкрайно разнообразните увъртания и лъжи на отец Феъринг и заключението на Карла Мистрал, че, постъпвайки на държавна служба, той всъщност се бил отрекъл от вродения на всеки човек инстинкт за хуманност — съчетанието от тези дълбокоумни беседи, алкохолни подвизи, декларации, надлъгвания и бездействия накърняваше дълбоко все още непохабеното му докрай за шейсет години живот достойнство и обезсмисляше по-нататъшното му пребиваване на Малта. Неуютно и опасно място за пенсиониране се бе оказал този остров.

Вероника бе отзивчива и приветлива. Когато биваха заедно, тя му посвещаваше изцяло своето време. Нямаше предварително уговорени срещи, съвещания под сурдинка, трескаво изготвени доклади: просто отново и отново навлизаха в тяхното някогашно оранжерийно време, сякаш то се измерваше от безценен стар часовник, който можеше да бъде навиван и стрелките му да бъдат нагласявани както им скимне. Защото накрая бяха постигнали определена емоционална изолираност от времето, сходна на разграничаването на Малта от всеобщата история, в която причината обикновено предшества следствието.

Карла го посети отново, цялата в сълзи, този път истински. Сега вече нямаше и следа от предизвикателното й държане, тя умоляваше.

— Отчето си замина! — изплака тя. — Към кого да се обърна? С мъжа ми се отчуждихме. Друга жена ли е замесена?

Той се изкушаваше да я осветли. Но го възпираше тънката ирония в даденото положение. Започваше да се надява, че между неговата бивша „възлюблена“ и шлосера от кораборемонтния завод действително съществува извънбрачна връзка; дори и само да затвори кръга на събитията, започнали преди осемнайсет години в Англия, за чиято отправна точка той упорито си налагаше да не мисли през цялото това време.

Хърбърт е почти осемнайсетгодишен сега. И най-вероятно проклина всичко свързано с тези древни славни острови. Какво ли ще помисли за баща си…

Х-м. Какъв баща си му ти?

— Синьора, аз се държах като егоист — задърдори бързо Стенсъл. — Ще направя всичко, което е по силите ми. Обещавам.

— Ние… аз и детето. Защо ни е да продължаваме да живеем?

А защо ни е на всички нас? Той ще й върне мъжа. С него или без него юнската сесия на Народното Събрание ще се превърне в това, което й е съдено да стане: кървава баня или спокойни преговори. Кой би могъл с такава точност да предскаже или направлява развитието на събитията? Вече няма владетели и господари. Отсега нататък политиката ще се демократизира все повече и ще преминава в ръцете на аматьори и дилетанти. Болестта ще прогресира. Впрочем, това почти не засягаше Стенсъл.

Следващата вечер двамата с Демиволт изясниха отношенията си.

— Слушай, напоследък изобщо не ми помагаш — упрекна го Демиволт. — Не мога съвсем сам да удържам хода на събитията.

— Загубили сме нашите свръзки. И не само тях…

— Какъв е проблемът, Сидни?

— Предполагам здравето ми — излъга Стенсъл.

— Господи!

— Чух за тревога сред студентите. Слух, че ще закрият университета. Законът от 1915-та за удостояване с научни звания… Първи ще бъде засегнат тазгодишния випуск.

Демиволт възприе информацията тъй, както и разчиташе Стенсъл. Като желание на един болен човек да бъде полезен.

— Ще се заема с това — промърмори Демиволт. Той вече знаеше за брожението в университета.

На 4-ти юни изпълняващият длъжността Главен комисар на полицията поиска в града да бъде разквартируван 25-членен отряд от Малтийския сборен батальон. Още същия ден студентите обявиха стачка и устроиха шествие по „Страда Реале“, като мимоходом замеряха с развалени яйца антимицистите, трошаха изнесените навън столове и маси на кафенетата и оставяха след себе си множество изпоцапани автомобили, от което улицата придоби весел празничен вид.

— Ние поддържаме тези действия — обяви същата вечер Демиволт. — Отивам в Двореца.

Скоро след това Годолфин дойде с „бенца“, за Стенсъл.

Гостната във вилата бе осветена необичайно ярко, въпреки че там имаше само двама души. Нейният събеседник бе Мистрал. Очевидно бяха гостували и други хора: сред статуетките и старинните мебели бяха разпръснати фасове от цигари и чаени чаши.

— Ние сме стари приятели — съзаклятнически добродушно рече Стенсъл, усмихвайки се на смутения Мистрал. Отнякъде, изглежда от най-дълбоките недра на съзнанието му, дойде един последен изблик, смесица от лицемерие и достойнство. Той си наложи да влезе в реалността на настоящето, вероятно осъзнавайки, че прави това за последен път. Потупа рамото на шлосера: — Елате, да излезем за малко. Трябва да ви дам някои поверителни указания. — Смигна на жената. — Нали разбирате, че официално ние все още сме противници. Такива са Правилата. — Когато пристъпи навън, усмивката му се изпари моментално. — А сега бързо, Мистрал, и не ме прекъсвайте. Вие сте свободен. Повече нямаме нужда от вашите услуги. Жена ви скоро ще ражда, върнете се при нея.

— Обаче на синьората, — Мистрал кимна рязко назад, към гостната, — все още съм нужен. А жена ми има детето.

— Това е заповед! И от нас двамата. Мога да добавя: ако не се върнете при Карла, тя ще убие себе си и детето.

— Това е непростим грях.

— На който тя ще се реши без колебание.

Но колебанието на Мистрал продължаваше.

— Добре, тогава. Видя ли ви отново, тук или в компанията на моята приятелка… — Думата явно попадна точно в целта: Мистрал присви леко устни в едва доловима усмивка. — … ще разкрия името ви на вашите колеги. Наясно ли сте какво ще направят с вас, Мистрал? Разбира се, че знаете. Даже мога да наема I Banditti, ако предпочитате по-живописна смърт… — Мистрал застина за миг, с облещени немигащи очи. Стенсъл изчака няколко секунди, докато вълшебното заклинание Banditti довърши своето въздействие, и след това пусна своята най-лъчезарна, този път наистина последна, дипломатическа усмивка: — А сега вървете. Свободни сте. Вие, жена ви и малкият Мистрал. Не се навирайте в кървавата баня. Стойте си у дома.

Мистрал сви рамене, обърна се и тръгна, без да поглежда назад. Стремителната му, тежка походка вече не бе тъй уверена.

Стенсъл произнесе наум кратка молитва: нека увереността му да намалява с годините…

Когато той се върна в гостната, Вероника го посрещна с усмивка.

— Разбрахте ли се?

Стенсъл рухна в креслото стил Луи XV, върху чиято облегалка две серафимчета се рееха над тъмно зелена кадифена поляна.

— Всичко е наред.

През целия 6 юни обстановката се нажежаваше. Подразделения на гражданската полиция и военни части бяха приведени в състояние на повишена готовност. На търговците отново бе препоръчано, неофициално, да затворят магазините си.

В 3 часа следобед на 7 юни на „Страда Реале“ започна да се събира тълпа. В течение на следващия ден и половина бунтовниците завладяха всички открити пространства на Валета. Те атакуваха не само редакцията на „Кроникъл“ (както бяха обещали), но също Клуб Юнион, Лицея, Двореца, домовете на депутатите-антимицисти и останалите все още отворени кафенета и магазини. Към усилията за обуздаване на размириците и въвеждане на ред се присъединиха десантни отряди от кораба „Егмонт“, полицейски и армейски подразделения. Неколкократно преграждаха улиците, строени във верига, един-два пъти откриваха огън. От изстрелите паднаха убити трима мирни жители, ранените бяха седем. Значително повече бяха получилите сериозни телесни повреди, по време на масовите безредици. Десетки сгради бяха запалени. В Хамрун два камиона на кралските ВВС с картечници разпръснаха нападение срещу мелничарите.

От това незначително завихряне по маршрута на мирния курс на малтийското правителство, до наши дни е запазен само един доклад на Анкетната комисия. Юнските Вълнения (такова определение им дадоха по-късно) завършиха също тъй внезапно, както и започнаха. Нищо не бе постигнато. До 1956 година включително, най-същественият въпрос, този за самоуправлението, все още оставаше нерешен. Дотогава единственият напредък бе установяването на двувластие, а през февруари, когато избирателите гласуваха в съотношение три към едно за делегиране на малтийски парламентаристи в британската Камара на общините, Малта се сближи дори още повече с Англия.

Рано сутринта на 10 юни 1919 година зибикът на Мехмет отплава от пристана Ласкарис. На кърмата седеше Сидни Стенсъл. Външността му наподобяваше отдавна излязъл от употреба корабен механизъм. Никой не бе дошъл да го изпрати. Вероника Манганезе го бе задържала докогато й бе нужно. Той бе втренчил поглед назад.

Обаче, когато зибикът минаваше край форт Свети Елмо, до пристана спря лъскав „бенц“, от който излезе облечен в черна ливрея шофьор с обезобразено лице, застана на края на кея и се загледа след кораба. След малко вдигна ръка и я размаха с особено, сантиментално-женствено движение на китката. Извика нещо на английски, ала никой от стоящите на кея не разбра думите му. Той плачеше.

Прекарайте линия от Малта до Лампедуза. Това ще бъде радиусът. Някъде в очертанията на този кръг, на десети юни вечерта, се разрази торнадо, което бушува не повече от петнайсет минути. Достатъчно дълго, за да подхване и изхвърли високо нагоре въртящия се и скърцащ зибик, разголвайки гърлото на Астарта за безоблачното небе, и да го запрати обратно сред едно късче от Средиземно море, чиято повърхност почти мигновено възстанови предишния си вид, — бели зайчета пяна върху гребените на вълните, островчета от кафяви водорасли, безброй миниатюрни плоскости, готови впоследствие да улавят и задържат част от спектъра на безмилостното слънце — скривайки завинаги всичко, което в онази тиха юнска вечер потъна в морските глъбини.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.